Keresd a szerző novelláját:
https://alomgyar.hu/kategoria/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Gondolatmappa, 2017

Elveszve (Aranykör 1.), 2018

Keresés (Aranykör 2.), 2019

99 gondolat a szeretetről, 2019

Egy nap a parton, 2020

99 gondolat a szerelemről, 2020

© Hidasi Judit, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Javított, átdolgozott kiadás

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Solymosi Éva

Az átdolgozott kiadást szerkesztette: Kővári Bettina

Korrektor: Valentin Kristóf

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5700-70-7

Tizenöt évvel ezelőtt

Álmosan pislogtam körbe a szobámban, aztán furcsa nyugalom fészkelte be magát egyenesen a gyomrom közepébe. Puha volt, és finom, és mégis elég éberré tett ahhoz, hogy meginduljanak az életfunkcióim. Rögtön az első: a mosoly.

„Itthon vagyok” – gondoltam.

Végre!

A furcsa az volt, hogy oly sok érzés közül pont a nyugalom volt az, ami betakart. Nagy általánosságban nem sok időt töltöttem a házban, azt is leginkább a szobámban magnózva, éjszaka fülhallgatóval és elemlámpával a takaró alatt. Amikor úgy csináltam, mintha aludnék, vagy csak éppen ahhoz volt kedvem, hogy hagyjon békén a család.

Akkor most meg mi ez a vigyor? És mi ez a fény? Az ágy mellett álló tiktakoló órára meredtem. Alig múlt nyolc.

Ezt mégis mire véljem? Korán kelés a nyári vakáció idején? Mi a franc?

Letöröltem egy izzadságcseppet a homlokomról. „Ma megint nagy lesz a forróság.”

A műanyag roló megszűrte a kint tomboló napot, hiába nyúltam az ágy mellé előző éjjel odakészített vízhez, olyan meleg volt, hogy nem volt gusztusom belekortyolni.

Az ágyam fölött Kim Basinger kacér mosolya keveredett némi rémülettel. Ő meredt rám a hónapokkal ezelőtt megjelent Ifjúsági Magazin közepéről kitépett, némi cellux segítségével poszterré avanzsált lapokról. Mindenképpen ő a legszebb nő ezen a világon. Ezt egyszer és mindenkorra eldöntöttem. Még ha Nicholson Jokerként a háttérben vigyorgott is, és ha ez a pofa anyámra minden egyes alkalommal a frászt hozta, amikor belépett a szobámba, akkor is azt gondoltam: ilyen egy nő. Nehéz harcok árán tudhattam csak még mindig a falamon.

Vagy talán a szép színésznő nem ettől rémült halálra, hanem a polcokra lerakódott porréteg és az akvárium falát ellepő algaszőnyeg az oka. Mintha puding úszkált volna a víz felszínén. Jellemző, pedig megkértem a családot, takarítsák ki, mielőtt hazajövök. Persze nem. El voltak magukkal, mint általában.

Szokásos: mindenki melózott, nyilván a lábukat sem tették be privát hajlékomba. Minden ugyanúgy volt, ahogy hagytam. Élnek még a halak? A franc tudja! Annyira nem is érdekelt, a húgom gyűjtötte ezeket a színes úszkáló bigyókat, még akkor, amikor az akvarisztikába volt szerelmes. Meg a helyi búvárbolt tulajába. Gyereklogikával? Megvan? Na, ugye hogy!

Nem volt szokásom ilyen korán kelni, pláne nem a vakáció idején. Csend és nyugalom honolt.

Résnyire nyitott szemmel botorkáltam le az emeletről a konyhába. A hideg kő üdítően hatott ebben a hőségben, lábtól fejig. Amikor ránéztem a hűtőszekrényre, még kellemetlenebb érzéssel töltött el a felismerés: éhes vagyok. Talán ezért a hajnali kukorékolás. Világos: enni és csak enni akarok most. Élettel tölteni fel magamat, és közben nem beszélni senkivel. Semmi nyüzsi. Csak én és a lekváros kenyér.

Vizet löktem a tűzhelyre, és kentem magamnak egy sárgabarackos kenyeret. Valami házi lekvár, nyilván anyám valamelyik ügyfele hozta. Tányért vettem elő, poharat, amit jéghideg tejjel löttyintettem tele, és ki is ittam azzal a lendülettel. A legegyszerűbbnek az a megoldás tűnt, hogy a következő zacskót a számmal téptem fel, és a műanyag fecnit a mosogatóba köptem. Hangosan és mohón szívtam ki a következő adag jéghideg tejet, nem érdekelt, hogy nem éppen higiénikus módja ez az ivásnak, annyira szomjas voltam, hogy nem volt időm kitölteni a pohárba. Legalább harmincöt fok van. Meggyulladok.

A maradékot visszabűvészkedtem a frigóba, és vad kutatásba kezdtem a Nescafé után. A szekrényt a legaljáig túrtam fel, mert anyám reformkonyhája mellőzött minden koffeintartalmú készítményt. Kivéve a kólát. Mert valami löket azért még neki is kellett a működéshez.

Szerencsére apám húsevő volt. A vasárnapi közös ebédek menüje erőlevesből és rántott bordából állt, szinte mindig. Kivétel nélkül.

Nyilván csörömpöltem, mert egyre inkább kilátástalannak tűnt, hogy kedvenc drogomat, a kávét megtalálom, pedig anélkül már nem igazán megy az ébredés, még akkor sem, ha erről a szüleimnek fogalmuk sincs. Hogy is lenne? Évek óta egyedül keltem, én készítettem a húgomnak a reggelit, én vittem iskolába a szokásos balhé után. Nehéz volt neki elmagyaráznom a miértjét, amikor még én sem értettem.

Aztán azért durcázott, hogy miért kísértem el, amikor ő már felnőtt! Ciki, nem ciki, minden reggel megsétáltattam magamat a sulijáig, ami szerencsére csak néhány sarokra volt a gimitől: a kisváros előnye. Minden ötpercnyi járásra volt. Nem is értettem, miért volt autónk. Mert megengedhettük magunknak? Annyira semmi szükség erre! Mondom, kisvárosban éltünk, éppen csak az nem volt, hogy a fizetési szalagokat kiragasztják az ajtóra.

Nálunk mi van? Az örök gyakorlatias anyám még időben vette át a jogi praxist nagyapámtól, aki kicsit megkattant a rendszerváltással járó hacacárétól, és nem igazán találta a helyét a posztkomcsi bányászvárosban, ahol néhány hónappal ezelőtt még mindenki elvtárs volt, aztán most meg mindenki kisvállalkozó. Nagyapám köszönte szépen, és elvonult a Balatonra, anyám meg maradt ügyvédkedni.

Apámnak ennél sokkal egyszerűbb volt a helyzete: mióta az eszemet tudom, egyetlen dolog érdekelte, a kosárlabda. Én a pálya melletti kispadon nőttem fel, a játékosfeleségeknek fenntartott kispadon tanultam meg beszélni, a csarnok szertárában kaptam életem első csókját.

Minden szombaton meccs volt, és apám volt a legjobb játékos. A menő a városban. Magában hordozta a sikert és a veretlenséget. Ilyen volt, született mázlista, aki mindezek ellenére szerette a kemény munkát. Így nevelték.

Átlag húsz-huszonöt pont mérkőzésenként… Igazi menő volt. Én meg a lánya. Kivételezett helyzet. Ebben a városban pedig még inkább, mint bárhol máshol.

Két sör minden edzés után, a nyertes estéken pedig buli, buli és buli. A szüleim fiatalon lettek szülők. Anyám huszonkettő volt, apám huszonnégy. Két kézzel zsonglőrködtek a munka és a gyereknevelés között. Délelőtt apámmal voltam edzeni, délután anyámmal ültem a parkban, miközben a jogi tételeket biflázta. Igazából tökéletesen csinálták. Mindkettő az álmát élte. Hullafáradtak voltak, de elértek mindent, amit a nyolcvanas években Magyarországon el lehetett érni.

A diplomaosztó éjszakáján, amikor anyám megkapta a doktori címet, megfogant a húgom. Sikeresek voltak, fiatalok és gyönyörűek. Keveseknek adatott ez meg a nyolcvanas években. Az sem volt elhanyagolható, hogy a nagyapám köztiszteletben álló tagja volt a városi elitnek, így a második gyerek már egy kertes házba érkezett. Hitelből, az igaz, de legalább új építésű volt, friss, tiszta és steril. Ment minden a maga útján. Amíg apám le nem sérült.

Egy térdműtét kiszakította az álmából. Egy porcleválás pedig simán kispadra küldte.

Másfél év depresszió és vergődés után elvállalta a városi ifik edzését. De soha többet nem volt már a régi.

Így lettem én az Edző Lánya. Nagy E-vel és nagy L-lel. Ez a nyerő szériában király, amikor viszont a nagy fővárosi csapatok elgyepáltak bennünket, nos, akkor nagy szívás.

Alapjában véve kényelmes volt a helyzetem. Menő szüleimnek köszönhettem, hogy az egész város tudta, ki vagyok, ami több előnnyel járt, mint hátránnyal.

Színlelés. Ez azért hozzátartozott a mindennapjaimhoz. Nem volt részegen fetrengés, sörözés a haverokkal, dohányzás, kávézás a bulik másnapján.

Illetve de, csak ezekről mély hallgatás volt. Az kellett volna még, hogy apám megtudja! Vagy pláne anyám…

Többé-kevésbé úgy éltem, mint bármelyik tizenöt éves a világ bármelyik táján. Miközben olyan dolgok vártak rám, amelyek néhány hét alatt örökre megváltoztattak mindent, amit tudtam a világról.

– Háhá! – sikkantottam. – Tudtam én, hogy van valahol vésztartalék. Szevasz! – köszöntem a konyharuhába csomagolt üveges kávénak a nyelvemet kitolva a számból. A félig üres dobozt még én dugtam el a szekrény legaljába, mielőtt elutaztam.

Csörömpöltem összevissza, de valahogy egyáltalán nem érdekelt. Azt hittem, hogy egyedül vagyok itthon, különben már régen megjelent volna kis családom valamelyik tagja.

– Mondjuk, terád pont nem számítottam – mondtam a hatalmas rottweilernek, miközben megvakartam a fülét. – Szevasz, Abdul!

Nevesítve Kareem Abdul-Jabbar, a Los Angeles Lakers játékosa után. Faterom hőse.

Felforrt a víz a fazékban, ami olyan hülyeségre indított, amit még két nap múlva is bántam: puszta kézzel húztam le a gázról. Az ordítást követte az egy helyben ugrálás, amit a kutya nyüszítve követett le. Utálom az égési sebeket, azok fájnak a legtovább. Miközben helyi érzéstelenítéssel próbálkoztam, vagyis hideg vízzel, a könyökömmel levertem a gyümölcsöskosarat a kredencről.

– A mozdulataid leginkább egy kapkodó idegbeteg orrszarvúéhoz hasonlítanak. – Gyereklogikával? Nos, összeállt a kép. A húgom meg az ajtóban állt. – Még az emeleten is hallani mindent. Egyszer akarok aludni, és akkor sem hagysz. Félelmetes, hogy mit tudsz rendezni! Nem fejeznéd be?!

Mondatról mondatra húzta fel magát egyre jobban. A kiscsajnak olyan vörös volt a feje, hogy azt hittem, perceken belül felrobban, vagy elszáll a nyakáról, mint a lufi, amikor kiengeded belőle a levegőt.

Kivételesen nem tudtam rá haragudni. Mosolygós áldühösen dorgáltam meg:

– Hát ide figyelj! – mondtam csípőre tett kézzel. – Nekem is kell ennem valamit! Akarsz egy állast? Aú! A francba… rohadtul fáj a kezem!

– Adtál enni a kutyának? – hepciáskodott.

– Nem. De mivel én fogni sem bírok, igazán hasznossá tehetnéd magad! Itt tobzódik szegény! És vegyél fel egy papucsot, mert ha anya megtudja, hogy mezítláb vagy, be fog rágni! Már nem a homokos tengerparton vagy!

– Sajnos… – dünnyögte, és elindult a spájzba a kutyakajáért. Útközben lehajolt Abdulhoz, és cuppanós puszit nyomott az orrára. A klaffogás közben a válla fölött rám vigyorgott. – És ahhoz mit szólna anya, ha tudná, hogy kávét iszol? Vagy hogy bagózol? Meg iszol? És fiúzol? Meg hogy szoktál a bulikban csókolózni?

– De nem fogja megtudni, igaz, hugicám? – A legundokabb mosolyomat vettem elő. De utáltam, amikor a gyermeki ártatlanság álcája mögé bújva fenyegetőzött! – Szokásos?

– Szokásos – mondta vigyorogva. – Mint mindig, Nyakigláb… hehe.

Ez azt jelentette, hogy adnom kell neki egy tízest a zsebpénzemből fagyira. Mindig ez volt a kotta, amikor én lebuktam, ő pedig rajtakapott…

– Ha még egyszer, csak egyszer azt mondod nekem, hogy Nyakigláb, esküszöm, hogy megfojtalak!

– Hát, ettől nem félek – mondta vigyorogva, és egy félliteres zacskós tejjel meg egy doboz keksszel a hóna alatt eltűnt a folyosó végén. – Ja, és hagyd szabadon a vonalat, mert telefonálni fogok!

– Hah, csak szeretnél! – mondtam halkan még mindig a hideg vizet folyatva a kezemre.

– Mi van?

– Semmi! Dugulj el!

– Dugulj el te!

– Jó lenne, ha nem kekszet reggeliznél! – raktam össze kicsit később a képet. – Egyáltalán nem egészséges!

– Te dumálsz az egészségről? Gyárkémény!

– Mondtam, hogy dugulj el!

– Dugulj el te! Nyakigláb…

Jézusom! Tízéves.

Alighogy Anna húgom eltűnt, megszólalt a telefon. Persze engem kerestek. A legjobb barátnőm volt, Tünde.

– Cső! – ordította, mintha tudta volna, hogy én veszem fel a kagylót. Nyilván rá akartam hozni a frászt. Imádtam szívni a vérét. Halkabb és mélyebb hangra váltottam.

– Halló!

– Ööö… halló! – hőkölt vissza.

– Halló, ki az? – utánoztam anyám hangját.

– Csókolom! Tünde vagyok. Vera ott van? – válaszolt illedelmesen.

– Én vagyok, te birka, nem hiszem el, hogy mindig beveszed!

– Hülye… – nyávogott. – Mi van már? Hazajössz, és fel sem hívsz?!

– Most akartalak. Mi van veled?

– Velem?! Tisztára dilis vagy! Agyadra ment a nap? Hazajössz Görögből, és engem faggatsz? Veled mi van? Szóval? – folyamatosan ordított. De valami olyan magas frekvencián, hogy el kellett tartsam a fülemtől a ronda zöld színű műanyag kagylót. (Kincstári darab, anyám szerezte, amikor kiárusították a cuccokat a városi Munkásőr Székházban. Nem tudom, miért volt ennyire fontos neki, de valamiért az volt. Szóval, megvette.)

Tünde frankón tudott lelkesedni, néha annyira, hogy túlzásba is vitte. Mint például akkor. De azért jó érzés volt, hogy örült nekem.

Barátságunk előtt pusztán két ember nem állt értetlenül. Ő meg én. Szűcs Tünde és Kovács Vera. A szűcs meg a kovács. A többiek (nagyjából az egész város, de szüleink mindenképp) furcsa szemeket meresztettek ránk: ugyanis semmi közös nem volt bennünk. Tünde a város szélén néhány éve sebtében felhúzott „lengyel tízesben” élt anyukájával. Apa nélkül. Mióta az eszemet tudom, nem lehetett erről beszélni vele. Talán azért, mert egy gyors numera folyományaként került erre a világra, talán azért, mert a nem tudás bizonytalanságát romantikus képzelgésekkel helyettesítette, vagy talán éppen azért, mert pontosan tudta, hogy ki az apja. És inkább nem szerette volna tudni. Mindegy, én nem faggattam, mert az már az elején kiderült, hogy ez az ő érzékeny pontja. Én pedig soha nem tettem volna semmi olyat, amivel bántom őt.

Ami a kedves mamát illeti, hát arról sem dumáltunk órákat. Tünde talán nem is tudta, amit a városban mindenki más: a mama esténként nemcsak egy-egy bonbonmeggy kedvéért ment le a sarki presszóba, hanem azért is, hogy a városban élő lengyel vendégmunkások ne érezzék olyan távolinak az otthont meg az otthoni ölek puha melegét.

Igazából de, tudta.

A kisváros titkai: mindenki tudja, csak éppen senki nem beszél róla.

Emlékszem, amikor apám dúvadként tépett fel az emeletre dzsörzémelegítőjében (amit többnyire úgy viselt, mint mindenki más a nadrágot és a zakót, lévén ez volt az ő munkaruhája), majd kopogtatás nélkül törte rám a szobám ajtaját, és kirántotta a képzeletbeli fiókból a szót: prostituált.

Húsz percig üvöltött velem, mint az állat, mire anyám leállította, hogy nem a gyerek a kurva, hanem a nő, akinek a lánya történetesen az én legjobb barátnőm.

El akart tiltani Tündétől. Mintha a világ vége jött volna el, olyan zokogás tört ki rajtam, hogy nem bírtam abbahagyni órákon keresztül. Mikor már fájt a fejem, és a kiszáradás jelei mutatkoztak rajtam, néhány percre képes voltam abbahagyni a szipogást. Hallottam, hogy szüleim egymással üvöltenek.

– Most borítékolom neked, és le is pecsételheted, hogy az én lányomból nem lesz prosti! – ordította anyám, hiszen ő volt az egyetlen, aki apámon felül tudott kerekedni.

Igaz, ritkán élt a női fegyvereivel, mert a kétméteres, két lábon járó, öntudatos vezető, akinek egy köhintésétől vigyázzba állt az egész kosárcsapat (pedig ott volt azért egy-két durva arc), remegő kocsonyává változott, ahogy anyámnak megrebbent a szeme. Hogy miért? Mert olyan nagyon szerette. Durvábbat mondok: szerelmes volt belé, és mint évekkel később megtudtam, felnőtt élete nagy részét az tette ki, hogy azon aggódott, nehogy anyám összepakoljon, és elhagyja egy másikért.

– Nem engedhetem, hogy barátkozzon ezzel a lánnyal, értsd meg! Egyszerűen nem! Nincs rá jó hatással! – folyt tovább az ordítás a dzsörzémelegítő és a fekete kiskosztüm között.

– Észre sem vetted, hogy mióta Tünde a legjobb barátnője, azóta javultak a jegyei, és két új szakkörbe is beiratkozott?! – vágott vissza az ügyvédnő.

Ez így igaz. Tünde jó tanuló volt, a tanárok kedvence. Apró termete és mosolygós arca miatt mindenki kedvelte, azonnal bizalmat ébresztett mindenkiben.

Engem persze utáltak. Én voltam az edző lánya, a kivételezett, a magas, vékony, szőke lány, akit a fiúk megbámultak a folyosón, és aki erre rásegítendő szűk farmerban és pólóban járt.

Apámnak inkább amiatt kellett volna aggódnia, hogy a csapatában lévő összes fiú engem akart gerincre vágni, mint amiatt, hogy Tünde anyja merre járkál éjszakánként. De szerencsére a tilalmat feloldották, miután egy szombati ebédre átcibáltam hozzánk Tündét, aki olyan volt, amilyen mindig: okos, kedves, szerény, illemtudó, barátságos.

Mondom, egyáltalán semmiben nem hasonlított rám. Ha ő volt a fehér, akkor én voltam a fekete. Vagy inkább: ő volt a kék, én pedig a bordó.

– Görögország klassz hely. Nem csodálom, hogy apám öccse szépen lelépett – foglaltam össze két mondatban a helyzetet.

– Hát, ja. Én még soha nem láttam a tengert – mondta szomorúan, mire beindult a szokásos reakcióm: el akartam terelni a figyelmét.

– A srácok viszont elég bénák.

– Neeee!

– De.

– Nem volt semmi?

– Hogy lett volna?! – kérdeztem. – Gyakorlatilag járok Kristóffal. Vagy mi.

Nagy hallgatás a telefon túlsó végén. Már tizenöt évesen is tudtam, hogy ez bizony sok jót nem jelent. De azt is tudtam, korai még megfejteni, egyelőre jó a kedvem. Nem hagytam elrontani.

– Hívtalak tegnap este, amikor megjöttem, de senki nem vette fel – kezdtem másik témába.

– Ja, későn értünk haza. Kirándulás volt a horgásztónál. Képzeld, újra lehet fürödni benne!

– Szuper! Bár nem a homokos tengerpart…

– Hát, nem.

Apám öccse évekkel ezelőtt narancsot szedni ment el egy kis tengerparti görög faluba. Aztán jól ott maradt. Ma már felesége meg háza van. Egyébiránt fogalmam sincs, hogy a szüleim hogyan is engedtek el engem és Annát két hétre tök egyedül. Bárhogy is legyen, azért nem volt baj, hogy már itthon vagyunk. És még egy hónap hátravolt sulikezdésig. Nem mintha idegesített volna. Nekem a gimnázium nem volt szenvedelmes korszak. Miért lett volna? Szép voltam, és népszerű. Az Edző Lánya. Nem érhetett baj.

– Átjössz később? – kérdeztem Tündét.

– Mindenképpen.

Ennyiben maradtunk, amikor bontotta a vonalat. A húgom persze az emeletről ordított.

– Mondtam, hogy beszélni akarok – süvöltött.

Válaszra sem méltattam. Tejet öntöttem a kávémra, és elindultam a bejárati ajtó irányába, amit sarokig tártam. Rám mászott a kánikula meg a reggeli tomboló napfény. A lépcsőre ültem, ahonnan tökéletesen beláttam az utcánkat.

A szomszéd kertben a macska lustán nyalogatta magát a kerti hintán, a madarak énekeltek, a fák már halványzöldek, mert a leveleket kiszívta a nap, egyébként nyugi van. És átkozottul békés minden. Voltak napok, illetve inkább csak órák, amikor egészen meg tudtam békélni a várossal. Ilyenkor aranyosnak és otthonosnak éreztem. De annak ellenére, hogy selyemdobozban nőttem fel, többnyire utáltam a várost. Mert halálosan untam. Azt gondoltam, az élet valahol máshol van. Már akkor eldöntöttem, hogy ha nagy leszek, amilyen gyorsan csak tudok, elköltözöm Budapestre. Onnan pedig tovább. Amerikába, mondjuk. Filmeket fogok készíteni. Bővebben nem volt elképzelésem erről, hogy éppen írni, rendezni, vágni, vagy mit tudom én, mit akarok, de tudtam, hogy filmes leszek. Szenvedélyesen szerettem a filmeket ugyanis.

A városi videotékában mindennap vendég voltam, ahogy bejött valami új, nekem azt azonnal látni kellett. Ez némileg kielégítette az igényeimet, a moziban ugyanis csak szombaton volt vetítés. Egy örökkévalóságig tartott, amíg eljött a hét hatodik napja. Bezzeg a fővárosban mindennap lehet mozizni! És nem csattognak a rágóval füledbe a helyi hülyék, akik leginkább azért járnak moziba, hogy csajozzanak meg pasizzanak. Nekem a mozi olyan volt, mint a templom. Csodálatos történetek kifogyhatatlan tárháza.

Emlékszem, amikor apám elvitt az E.T.-re. Soha életemben nem éltem át az érzelmek ilyen széles tárházát, mint abban a közel két órában. Sírtam, nevettem, a részemmé vált.

Kár, hogy akkor még nem vettem észre a drámákat, amelyek tőlem egy karnyújtásnyira zajlottak!

Nem vettem észre azt sem, hogy Gabi, a szomszéd kisfiú, azért szereli a biciklijét mindennap a ház előtt, hogy ne kelljen otthon lennie, amíg a szülei módszeresen kinyírják egymást.

Akkor is ott volt. Nyakig olajosan úgy csinált, mintha nagyon csinálna valamit. Amikor meglátott pólóban és bugyiban a lépcsőn ülni, elfüttyentette magát.

– Szia! – mondtam neki mosolyogva.

– Vera! Szia! Mikor jöttetek haza? – válaszolt hasonló széles mosollyal, és szeplői szétszaladtak az arcán. Vékony ujjaival megtörölte a szemét, amitől tiszta olaj lett a képe. Egy pillanatra nem tudtam eldönteni, hogy vajon a bicikli vagy ő nyom-e többet.

– Tegnap éjjel.

– Uh, de jó barna vagy! – mondta, miközben a tekintete végigsiklott a lábamon, és megnyalta a szája szélét. Amikor kiszúrta, hogy észrevettem a mozdulatot, azonnal zavarba jött.

– Köszi! – mondtam, és szemöldökfelhúzással vettem tudomásul, hogy tovább pirult.

– Mennem kell szerelni – motyogta, és úgy tett, mintha ezer dolga lenne.

Abdul mellém somfordált, és a lábamhoz dörgölőzött. Megvakargattam a füle tövét, miközben tovább vigyorogtam. Még az is lehet, hogy jó nyár vége lesz ez…

Ekkor a kutya váratlanul ugatni kezdett. Hiába próbáltam csitítani, az égbe berzenkedett minden szőrszála. Mellém ült és csaholt, mint mikor a farkasok ugatják a holdat. Megérintette az arcomat egy képzeletbeli hideg tenyér. Beterített, aztán tovább araszolt a szívemig. Összeszorította. Aztán elengedte. Balsejtelem. Rossz megérzés. Talán így hívják. Bárhogy is legyen, azonnal felálltam, és bemenekültem a házba. Otthagytam a lépcsőn az érzést. Meg az üres kávéspoharat. Mert bárhogy is azt gondoltam magamról, hogy tökéletes vagyok, egyáltalán nem voltam az. Rendetlen voltam. És nagyon, nagyon figyelmetlen.