Boszorkánylepke

Csákvári Éva

2021

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Férjem emlékére,

akinek a szerelme nélkül

soha nem lehettem volna az,

aki vagyok.

Boszorkánylepke tűzbe száll

ég a szárnya, a szíve fáj

kitárja szárnyát utoljára

testét a tűz által járja

parázsra hulló teste ég,

övé az ég,

hisz éppen ég.

Boszorkánylepke tűzben ég,

átsüt rajta a fényesség

önmaga lett az izzó parázs

tekintetében betelt a varázs

parázsra hulló teste ég

övé az ég,

hisz éppen ég.

Boszorkánylepke tűzben ég

megtörténik, bennem ég

valami fellobban nyugtalan

s a fényben ellobban nyugalomban

parázzsá elég, hamuvá elég

semmivé elég nyugalomban

fénybe szétolvad, nyugalomban

(Laár András: Boszorkánylepke)

EGY

Könyökölök a kolesz ablakban, nézem az utcán rohanó embereket, és azon gondolkodom, melyik jegyzetemet vegyem elő a hétfői vizsgához, amikor kivágódik az ajtó.

– Ez itt a szende szüzek szobája? A kilences? – jön be, két nagy kofferrel egy hosszú, barna hajú lány.

A kérdésen annyira meglepődöm, hogy kapásból válaszolok:

– Igen.

– Akkor jó – egyensúlyoz a bőröndökkel a szoba közepéig, majd levágódik az ágyra. Körbenéz és megszólal:

– Hát, laktam már jobb helyen is. Legalább képet tehettetek volna a falra, hogy ne legyen ilyen kopár vacak ez az egész. Na, mindegy, olcsóbb, mint az albérlet volt.

Két hete vagyok egyedül. Szobatársam abbahagyta az egyetemet és hazaköltözött. Nem sok vizet zavart, amíg itt volt, mert vagy evett, vagy aludt. Sosem kérdeztem mi a baja, gondoltam, majd elmondja, ha akarja. Mivel én sem vagyok egy beszédes fajta, jól meg voltunk.

Erősen gondolkodom, mit reagáljak erre a belépőre, de a lány felpattan az ágyról és felém nyújtja a kezét.

– De bunkó vagyok, be sem mutatkoztam! Petőcz Rita.

– Komlóssy Helga – fogadom el a kézfogását. Vékony, pici keze van, körmein neonzöld színű

festék virít. Látja, hogy a körmét nézem, vállat von.

– Tegnap buliban voltam, és ez a szín passzolt a ruhámhoz. A hajamat is zöldre akartam, de…mindegy – legyint. – Hosszú! Tök béna volt a fodrász csaj.

A kézi táskájából előkap egy rumos üveget, egy almát, meg egy csomag pisztáciát.

– A buliból maradt, gyere, egyél, igyál – teszi hozzá, és beleharap az almába.

– Kösz, nem szoktam inni – válaszolom és leülök vele szemben az ágyra.

– Te bajod! – vonja meg ismét a vállát, és kibontja a pisztáciát.

Felállok és kiemelek egy kistányért a mosogatóból, leteszem mellé az ágyra. Bólint köszönetképpen, és belerakja a pisztácia héját.

– Na! Az van, hogy én vagyok az új szobatársad. Eddig albérletben laktam, mert nem volt üresedés – tök nehéz évközben bejutni ide –, de voilá, nekem mégis sikerült. – Kezét teátrálisan a magasba emeli, mintha egy bűvész trükköt hajtott volna végre. – Hála a dagi csajnak, hogy lelécelt mellőled. Mi volt vele? Vagy talán te üldözted el?

Bambán nézek, mert úgy hat rám, mint valami verbális támadás. Minek ennyit beszélni? Az előző

szobatársammal minimális kommunikációnk volt. Kezdek aggódni, tudok-e mellette tanulni, ha ennyire zizegős. Általában nem szeretem az ilyen csajokat, de ebben a lányban van valami, mert nem

érzek ellenszenvet iránta. Már éppen válaszolnék a kérdésére, amikor megszólal a telefonja.

Hevesen gesztikulál beszélgetés közben. Abból, amit hallok, arra következtetek, hogy az esti randiját egyezteti. Kinyitja a bőröndöt, egyik kezével beletúr a ruhák közé, kivesz belőle egy fekete topot meg egy mini szoknyát. Az ágyra dobja és elkezd vetkőzni. A készüléket a vállához szorítja, megpróbál kibújni a felsőjéből. A telefon váratlanul a földre esik.

– Baszki , hogy ezt miért kell hetente legalább egyszer leejtenem? – néz rám és mikor meglátja, hogy én ugyanúgy ülök az ágyon, magam alá húzott térdekkel, egyenes derékkal – felhúzza a szemöldökét.

Azt hittem bosszankodni fog a telefon miatt, de teljes nyugalommal szedi össze és a helyére illeszti a darabokat. Újra rám néz, nevetve kérdezi:

– Ugye, te jó gyerek voltál kiskorodban, ahova tettek, ott maradtál? Pasid sincs, mi?

Elvörösödöm. Csodálkozva néz rám, majd hahotában tör ki.

– Na, sejtem, miért hívnak benneteket szende szüzeknek. Se pia, se pasi, gondolom buliban is az érettségi banketten voltál utoljára – mondja, és folytatja a vetkőzést.

Nézem karcsú alakját, ruganyos mozgását, és elképzelem, hogy egyszer olyan leszek, mint ő.

Sugárzik róla a magabiztosság. Előveszi a kézi tükröt, gyakorlott mozdulatokkal mély bordó színűre festi a száját.

– Te honnan jöttél? – kérdezi, majd rögtön folytatja. – Mindegy is. Most úgy sem érek rá cseverészni, randim van. – Azzal bedobálja a pipere cuccokat a kis, fekete, vállra akasztható táskájába, és nagy lendülettel felrántja az ajtót.

Tomi, drágalátos öcsém, éppen felemelt kézzel kopogni akar, de amint meglátja Ritát, leengedi a kezét és szemtelenül végigméri. Mélyen Rita szemébe néz, majd megszólal:

– Ki ez a friss hús nővérkém? Nem is mondtad, hogy ilyen zsibbasztóan szexi csajjal laksz együtt!

Rita közelebb lép hozzá.

– Helga, az öcséd is itt fog lakni velünk? Mert akkor korábban jövök haza – szól Rita kacérkodva.

Egy pillanatig merőn nézik egymást, végül Rita ellép Tomi mellett, és illatfelhőt húzva maga után elviharzik.

Tomi bejön a szobába, rögtön a lényegre tér.

– Hell, tudnál egy kis lóvét kölcsön adni? Ki kell fizetnem az albérletet, és még nem kaptam fizut.

– Miért? Dolgozol?

– Ja, de már tele van a tököm a rabszolgamunkával. Le kellene lépni innen a francba, de hova menjek? Meg miből? Ha adnál zsét a dugipénzünkből, új életet kezdhetnék – hadarja egy szuszra. –

Meglepődöm, mert Tomi is hozzáférne az örökséghez, de mikor anya meghalt, megbeszéltük, hogy csak közös megegyezéssel veszünk ki belőle. Az első reakcióm, hogy tiltakozzak, lebeszéljem őt, de aztán meggondolom magam.

– Tomika! Menj el, mondjuk, két hónapra Rodoszra. Úgy is itt a nyár, ott biztos találsz valami munkát, és akkor legalább pénzed is lesz – lepődöm meg a saját ötletemen. Én álmodoztam arról,

hogy Rodoszra megyek, de egyedül semmiképpen nem szeretnék, Tomival meg végképp nem. Jó lenne már ezt a pótanyuka szerepet letenni, és egy kicsit élni, pusztán magamért.

– Meg kell tanulnod végre a saját lábadra állni, Tomi! – nézek rá mégis anyáskodva. – Kinőttél már a balhés korszakból, nem kellene mindig összeütközésbe kerülnöd a törvénnyel – oktatom tovább, pedig nem is ilyeneket szeretnék mondani neki. Hanem azt, hogy menjen, lásson világot, élvezze az életet, de ne úgy, mint eddig. Próbálja ki milyen az, amikor meg tud állni a saját lábán, és nem én pesztrálom.

– Tomi! – Magam is meglepődök, komolyan gondolom, amit mondok, pedig felötlik bennem, talán rosszul döntök. – Felezzük el a pénzt, élj úgy, ahogy szeretnél. Tudod, hogy anya mindig azt szerette volna, ha megkomolyodnál. Még nem váltottad be a neki tett ígéretedet, csak élsz bele a nagyvilágba.

Leül mellém az ágyra. Legnagyobb meglepetésemre átfogja a vállam és magához húz.

– Rendben Hell, elmegyek. De te is ígérj meg valamit! Ha nem is leszel buli királynő, vagy ilyen merész csaj, mint a szobatársad, de kezdj el végre élni, és viselkedj legalább olyan gondtalanul, mint a veled egykorúak! Olyan savanyú vagy néha, mint az aludttej. Már nem kell anya jó kislányának lenned. Tudom, hogy neki akartál kedvezni azzal, hogy jó tanuló, szorgalmas, megbízható gyerek vagy. Anya két éve elment, ideje lenne már levetned ezt a magadra erőltetett szerepet. Tesók vagyunk, te is ilyen vidám, humoros lehetnél, mint amilyen én vagyok – teszi hozzá vigyorogva, és megpaskolja a hátamat.

– Megadod a csaj telefonszámát? – kérdezi. Hirtelen nem értem, mit akar, de aztán kapcsolok.

– Ja, a szobatársamét? Nem tudom a számát, előtted egy órával ismertem meg. Egyébként Rita a neve.

Öcsém feláll és a nyitott bőröndhöz megy. Belenyúl az oldalzsebébe, az egyetemi jegyzetek között kotorászik egy darabig. Még rászólni is elfelejtek, annyira meglepődök.

– Na, itt is van! – mondja egy határidő naplót kiemelve, majd előveszi a telefonját és beírja Rita számát.

– Felhívod? – kérdezem elhűlve.

– Nyugi, csak megkérem, hogy vigyázzon rád, amíg nem leszek itthon – kacsint, és a szeme huncut csillogásából tudom, már kész terve van egy újabb trófea begyűjtésére.

Kerülgetem két napig Rita bőröndjeit, amik a szoba közepén parkolnak, mert ő még mindig nincs sehol. Nem bánom, hogy nem nyüzsög körülöttem, mert így legalább tudok készülni a számvitel vizsgámra.

A hétfő délelőtti utolsó próbatételem jól sikerül, de emiatt túl nagy félelem nem volt bennem.

Nagyon jó alapokat kaptam középiskolai tanáromtól, Fonda tanár úrtól. Így most könnyebben veszem ezeket a megmérettetéseket.

Délután éppen kiöntöm a nagy bögre epres teát, majd bevackolom magam egy könyvvel az ágyba, amikor kivágódik az ajtó, és Rita jön be csillogó szemekkel. Ugyanaz a ruha van rajta, mint amiben két napja elment.

– Na hali, csajszi! – néz rám nevetve. – Miért punnyadsz itthon ebben a szép időben?

Választ sem várva, ledobálja a ruháit az ágyra, és meztelenül beviharzik a fürdőbe. Tíz perc múlva illatosan, mosott hajjal jön elő. Fején az én törölközőm, turbánszerűen felcsavarva.

– Bocsi, használtam a törölköződet, vészhelyzet volt, nem gondoltam, hogy hajat is mosok. – Te mit csináltál, amíg nem voltam? – kérdezi. Lábával arrébb tolja a bőröndöt, majd lefekszik az ágyra.

– Tanultam.

– És? Sikerült a vizsgád?

– Igen.

– Gondolhattam volna – biggyeszti le a száját. – Fogadjunk, hogy nincs egyetlen utóvizsgád sem. –

Kinyitja a bőröndöt, tartalmát az ágyra borítja.

–Amúgy, jó fej az öcséd – szólal meg egy idő után. – Találékony, heves, rámenős, tudja, mit akar, mert…

– Köszönöm, nem kell elmesélned a részleteket! – vágok közbe.

– Ne legyél már ilyen prűd! Tomi mondta, hogy vegyelek kezelésbe, mert huszonegy éves létedre olyan vagy, mint egy zárdában nevelkedett negyvenes.

– Ezt ő mondta?

– Ja. Nem pont így, de ez volt a lényege.

– Felhívott? – kérdezem, pedig ez teljesen egyértelmű. Tominak mindig, minden azonnal kell.

Gyerekkorában is ilyen volt.

– De fel ám! – csillan fel a szeme. – Szerinted lehet egy ilyen azonnali egymásra kattanást figyelmen kívül hagyni?

Nézek rá nagy szemekkel, nem tudom, milyen egymásra kattanásról beszél.

– Te, figyelj már, kisvirág! Látom, nem érted. Hol éltél te eddig? Vagyis, hogy? Tata nincs fényévnyi távolságra a fővárostól. Tök jó bulizós helyek vannak, én is voltam már a Pletykafészekben tombolni párszor. El voltál zárva a külvilágtól, hogy ilyen kis nebáncsvirág életet éltél?

– Nem jártam szórakozóhelyekre, ha erre gondolsz – válaszolom. Máskor már rég megsértődtem volna, de most valahogy kedvelem ezt a lányt, magam sem értem, miért. Talán a merész, vidám lénye miatt, vagy mert titokban szeretnék olyan lenni, mint ő? Nem tudom.

Lassan kortyolgatom a teát, ő feláll és felöltözik. Nézem, amint a ruhái között válogat. Furcsa ez nekem, én mindig azt veszem fel, ami először a kezem ügyébe kerül. Úgy teszek, mintha olvasnék, de lopva figyelem a mozdulatait. Nőiesen, finoman, karcsú ujjaival magához próbálja a királykék, spagetti pántos felsőt és a mini farmerszoknyát.

– Figyelj Helga! Tudom, nehéz gyerekkorotok volt. Tomi mesélte, hogy apád korán lelépett, anyukád egyedül nevelt benneteket és te mindig példásan viselkedtél, nem úgy, mint Tomi. Tudok a balhéiról is, magát okolja, amiért ilyen zárkózott vagy, szerinte ellensúlyozni próbáltad az ő zűrös ügyeit azzal, hogy anyukád megbízható, szófogadó, szorgalmas kislánya voltál. De már felnőttél, gyere ki a jó kislány-szerepből, és élj végre! Olyan egyedül vagy, mint a pecabot. Jó ez neked? Tomi azt mondta, hatalmas szerencse, hogy melléd kerültem – teszi hozzá mosolyogva.

Nem tudom eldönteni, hogy szeretem-e ezt a közvetlenséget. Három napja ismerem, – abból kettőt nem volt itt –, és rögtön közel akar kerülni hozzám. Ha nem ugyanazt mondaná, amit Tomi is javasolt, akkor jelezném neki, hogy ne bizalmaskodjon velem, jól meg vagyok én a saját kis életemben. De tényleg jól érzem magam benne?

– Van egy ajánlatom – szólal meg egy idő után. – Amíg együtt lakunk itt a koleszban, elviszlek egykét társaságba, buliba, és megmutatom neked, hogy mit hagysz ki, ha továbbra is a csigaházadban bujkálsz. Ha nem tetszik, visszamehetsz az önkéntes száműzetésedbe. Rendben?

Nézek rá egy darabig, agyamban keresem az ellenérveket. Ajánlata vonz és taszít egyszerre. Nem hiszem el, hogy végül ezt mondom:

– Jó, legyen!

KETTŐ

Ülök az ablaknál, a bágyadt őszi napsugár felé fordítom az arcom. Felhős az ég, csak itt-ott bukkan fel néha a nap. A téren az emberek fázósan húzzák össze magukat. Mindenki sietve közlekedik, csak egy-két bátor fickó erőlteti még a nyár hangulatát. Az öltözködésükben legalábbis.

A hintánál egy csoport rövid gatyás fiú áll, nagyokat nevetnek. Egy darabig figyelem őket, majd elkalandozom.

Izgalmas volt az elmúlt két év. Tomi egy darabig gondolkodott a nagy utazás lehetőségéről, de aztán döntésre jutott, amikor egy szerelmi csalódást követően búfelejtő estét tartottunk és bebasztunk valahol a pesti éjszakában. Jegyet vett egy rodoszi gépre, csak oda. Sajnáltam, hogy elmegy, de őszintén reméltem, hogy ez nagy pálfordulást hoz az életébe. Mi lediplomáztunk Ritával és mindketten munkába álltunk. Egy darabig közös albérletben laktunk, sokat buliztunk és én nagyon élveztem a Rita által mutatott életet. A pasizás még nem ment, de már szabadabban fogalmaztam, mint korábban. Átvettem Rita laza, szabados szókincsét, de még nem tudtam úgy élvezni az életet, mint ő.

Visszatérek a jelenbe, mert elered az eső, és a víz nagy cseppekben zörgeti az ablakot.

Határozottan tör utat magának az ablaküvegen. Vajon én, mikor leszek ilyen célratörő?

A zápor, ahogy jött, el is megy, szinte rögtön kisüt a nap. Kicsit még nézem a szivárványt az ablakból, aztán el kezdek készülődni.

Rita azt mondja rám, be vagyok savanyodva. Mondjuk, lehet, hogy igaza van. Elég szar a hangulatom mostanában, mert nincs egy normális pasi sem a környéken. Vagy lehet, hogy van, de én nem veszem észre őket. Vagy ők engem. Nem tudom.

Ma elég vacak napnak nézek elébe, egy kiállítást kell fényképeznem. Utálom ezeket a kötelező

témájú fotózásokat, de hát ezt kérték, ezért fizetnek. Tervezem, hogy elutazom valami jó helyre, ahol kedvemre kiélvezhetem a fotózást. Azt, amit én látok érdekesnek, ami megfog. A természet, az emberi arcok, gesztusok. A fényképezés a hobbim. Megörökíteni a pillanat lényegét, szépségét, varázsát. Engem mindig megállítanak ezek a pillanatok, ezért kezdtem el a fényképezést is.

Kezdetben magamnak akartam megtartani a fotókat, aztán rájöttem, önző dolog, és csináltam egy oldalt a Facebook-on. Jó ötletnek bizonyult, már közel kétszáz követőm van.

Türelmetlenül araszolok a délutáni forgalomban, majd végre beparkolok a kiállító csarnok mögé.

Persze lekéstem a megnyitót. Én ezen nem lepődök meg, de mindenki más ki szokott akadni rajta.

Egy pillanatra lelkiismeret furdalásom támad; ezt a hülye szokást kár volt átvennem Ritától. Ránézek a plakátra és egy pillanatra megáll bennem az ütő. Sajna a rendezvény három órával ezelőtt kezdődött és már régen vége. Fasza, most majd magyarázkodhatok a megbízómnak. Mindegy, bemegyek, hátha tudok pár képet lőni. Néma csend van a teremben, a délutáni nap bevilágít a hatalmas üveg ablakokon. Tökéletes fényviszonyok vannak, kezdek megnyugodni. Talán ki tudok hozni valamit az egészből, hacsak nem valami picasso-s őrült képeket kell fotóznom, mert azok mindig lehervasztanak.

Előveszem a gépet, beállítom a fókuszt és végre körülnézek. Néhány tájkép, pár csendélet, de zömében női aktok. Körbejárok és anyagot keresek, amiről olyan ütős képet készíthetek, amiért a megbízóm nyugodt lelkiismerettel fizeti ki az árat. Mondjuk elég fogtechnikus a pasi.

Az akvarell festmények annyira nem fognak meg, de azért lefényképezek párat. Az olajfestmények egy külön teremben vannak kiállítva. Már az első kép lenyűgöz. Leülök a kanapéra és

megkövülten bámulom. Egy női alak áll az ablaknál, hátulról éri a beszűrődő fény. Hosszú, szőke haja a melléig ér, láttatni engedi rózsaszín mellbimbóit. Egyik karját felemeli, mintha hívogatna.

Mégis a tekintete az, ami megfog. Olyan mellbevágó a képről sugárzó erotika, hogy nem tudok a hatása alól kikerülni. Valahol olvastam egyszer, hogy a meztelen test látványát az agy gyorsabban dolgozza fel, mint a ruhás képet. …És tényleg! Azonnal célba ér nálam a kép üzenete. Erősen szexuális töltöttségű a nő tekintete, a megjelenése, a mozdulata. Nem tudom levenni róla a szemem.

Szinte látom magam előtt az ártatlan arcú démont, aki bármilyen pasit meghódít ezzel a kisugárzással. – Vajon én is tudnék így hatni egy festményen? Rögtön le is hűtöm magam. Kizárt, én túl racionális vagyok egy rózsaszín ködhöz.

A következő képpel megint ugyanaz a hatás ér. Egy fekete hajú nő laza mozdulattal felfogja derékig érő fürtjeit, amitől a nyaka kecses íve kerül előtérbe. Melle megemelkedik, az ő szemében is tombol a vágy. Egyetlen ruhadarabja a csipkés, fekete, könyékig érő kesztyű. Csak bámulom, az erotika beszippant. Érzem a szexuális vágyat, amit a nők szemében látok. Tök rég nem voltam pasival, így nem akarom tovább húzni magam. Megszületik bennem az elhatározás: beszélnem kell a festővel, megkérdezni, hogyan választja ki ezeket a nőket, hogyan tudja kihozni belőlük a szexi nőt, a hódítani akarót.