Átdolgozott, javított kiadás

Keresd a szerző novelláit:
https://alomgyar.hu/kategoria/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vénasszonyok nyara, 2018

Szárnyaszegett pillangók 1., 2019

Szárnyaszegett pillangók 2., 2019

Igazgyöngyök, 2019

Kötéltánc (Circus Monte-Carlo 1.), 2020

Szemfényvesztés (Circus Monte-Carlo 2.), 2020

Lélekszirmok, 2020

Recepciós kisasszonyok 1., 2021

Copyright © Palotás Petra, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Dér Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5700-74-5

Mirkónak, szerelemmel

1.

2009. június

Dóri mérhetetlen unalommal bámult ki az iroda ablakán. Harmincnyolc fokot mutatott odakint a hőmérő higanyszála, ami a légkondicionáló berendezésnek köszönhetően számára teljesen valószerűtlennek tűnt. Mi több, ő kifejezetten fázott. Már sokszor szeretett volna választ kapni a kérdésére, miért nem képesek az illetékesek a harmincnyolc és a tizenhét fok között valahol félúton keresni a megoldást. Az idén kétszer feküdt már torokgyulladással otthon. Egyszer áprilisban, egyszer pedig május végén, két hete. Mindkétszer megfázott, az irodában. Tulajdonképpen egészen vicces is lehetne, ha nem lenne olyan bosszantó – gondolta, miközben a nyakára tekerte kék csíkos kendőjét.

Péntek délután három óra volt. A hatalmas, modern épület megkezdte a hétvégi, magányos műszakot, a legtöbben már idő előtt elillantak, és a precízek és szorgalmasak is az órájukat nézegették. Csak Dóri nem sietett, miért is tette volna, a barátnői épp a tengerparton süttették a hasukat, a szülei a negyvenedik házassági évfordulójukat ünnepelték Párizsban, az edzőteremben pedig csak akkor akart végre megjelenni, ha lefogyott már legalább három-négy kilót, hogy utána a gépek segítségével haladjon majd az ideális testsúly által definiált boldogság útján. Igazából ki nem állhatta amerikai típusú irodájukat, ahol tucatnyi kollégával osztoztak a levegőn, de ma valahogy nem zavarta, szinte örült, amikor intenzív semmittevését félbeszakított Katika újra és újra feltörő kuncogása. A teltkarcsú, érthetetlen következetességgel, talán a nyolcvanas évekkel tovatűnt fiatalságába visszavágyva, a haját minden hónap első szerdáján bedaueroltató középkorú hölgy lendületesen csapkodta a számítógép klaviatúráját, mit sem törődve a műkörmeire leselkedő veszéllyel. Láthatóan minden figyelmét a szövegre fordította, így még azt sem vette észre, amikor fiatal kolléganője ágaskodni kezdett, hogy a távolból legalább egy kicsit ráláthasson a monitorjára. Dóri jólneveltségénél ezúttal erősebbnek bizonyult a kíváncsisága, ráadásul egyébként is annyi furcsa és szórakoztató pletykát hallott mostanában a nemrégiben elvált kolléganőjéről, hogy nem csoda: maga is szeretett volna ezeknek a kósza történeteknek utánajárni. Így védekezett gondolatban, miközben üres kávéscsészéjével óvatosan elindult az automatához, ezúttal természetesen nem a legrövidebb, hanem a Katikához legközelebb eső utat választva.

– De jól mulatsz! – szólt oda neki barátságosan, abban reménykedve, hogy a kolléganője beavatja a kuncogása forrásába. De csalódottságára válaszként csak egy ühüm-ühümmel kellett beérnie, ezért néhány pillanatnyi kínos lábatlankodás után továbbment, majd miután megivott még egy langyos kávét és rendet rakott az íróasztalán, hátrahagyva a képernyőre tapadt, a kezével épphogy csak búcsút intő Katikát, behúzta maga után az iroda ajtaját.

Szokásával ellentétben Artúr nem várta az ajtóban, a rekkenő hőség legyőzte a gazdi utáni vágyakozást, és az öregedő kandúr inkább az aprócska erkély tenyérnyi árnyékos szegletében keresett menedéket. Mindössze egy álmos nyávogással jelezte örömét, amikor meghallotta Dóri lépteit, de láthatóan nem volt kedve feltápászkodni, a párás forróságban még a máskor magától értetődő dorombolás is nehezére esett.

– Á, itt vagy, te kis hűtlen! – köszönt neki a lány tettetett szemrehányással a hangjában, miközben egy tálkában friss vizet tett a macska elé. – Igyál, igyál, ilyenkor nem lehet eleget inni! – simogatta meg gyengéden a kis barátját, majd érezve, hogy őt magát is csak egy jeges tea mentheti meg, a hűtőszekrényhez lépett. De csalódnia kellett, ugyanis a várva várt, újjászületést ígérő hideg italok helyett langyos löttyök, egy felettébb savanyú bukéval megáldott szerdai borsóleves, a fagyasztóban pedig olvadozó mirelit áruk fogadták. – Ezt nem hiszem el! Nem lehetek ilyen szerencsétlen! A francba, hogy pont most romlott el! – bosszankodott félhangosan, miközben titokban még mindig abban reménykedett, hogy csak áramszünet történt.

Hamarosan azonban tudomásul kellett vennie, hogy az egyébként luxuskategóriájúnak számító hűtőszekrénye felmondta a szolgálatot. Kétségbeesése néhány perc múlva dühbe váltott át, amikor a gyártó céggel folytatott telefonbeszélgetésből megtudta, hogy előreláthatólag három hetet kell várnia, míg újra hideg tejjel kezdheti a reggelt. Az ügyfélszolgálatos hölgy nyári szünetre és alkatrészhiányra hivatkozott. Dóri értetlenkedését, miszerint honnan tudják látatlanban, milyen alkatrész hiányzik, mintha meg sem hallotta volna. Ráadásul még a szülei sincsenek a közelben, hogy szokásukhoz híven azonnal a segítségére siessenek frissen főzött vacsorával, egy vödör jéggel vagy az ajánlattal, hogy töltse náluk az elkövetkezendő napokat. Ugyan az utóbbit minden valószínűséggel visszautasította volna, de legalább ott lett volna a választás lehetősége. Az, hogy nélkülük vegye birtokba a lakást, meg sem fordult a fejében, hiszen az üres kecó helyett a szülei nyaralása idejére beköltözött öccse, Jocó várta volna, aki a hideg italokért cserébe minimum éjszakába nyúló beszélgetéseket követelt volna a bipoláris Veronikáról, akivel idén harmadjára szakított. Ehhez most nem volt ereje, a saját magánéletét akarta egy kicsit megreformálni, így aztán morgolódott még egy darabig, majd felhívott még néhány szervizt, de sehol nem járt sikerrel.

Végül feladta „ma már minden mindegy” alapon, majd tovább fokozva a frusztráltságát, ráállt a fürdőszobai mérlegre: 73 kilogramm… 73! – rándult össze a gyomra. A mindössze 164 cm-es magasságához! Anyaszült meztelenre vetkőzött, felindultságában azzal sem törődve, hogy a körúti bérház gangjáról elméletileg kitűnően belátni a fürdőszobába, levette a láncát, az óráját és a szerinte igen nagy súllyal bíró, köves gyűrűjét.

73,1 kilót mutatott a szemtelen jószág.

– Hö! – horkant fel dühösen, de aztán győzött a túlélés ösztöne, ezért összeszorított foggal levonta az egyetlen elfogadható következtetést: – Rossz ez a vacak! Minden elromlott ebben a lakásban.

Kedveszegetten nézett végig az amúgy igen hangulatosan berendezett otthonon: hiába ügyeskedett többszöri pink réteggel elfedni a nappali egyik falát, az állandó, alattomosan szivárgó beázások már apró penészvirágokat rajzoltak a felületre, és hiába hevert a padlón a Marokkóból hozott, kézi szövésű, kincset érő szőnyeg, a parketta fülsértő recsegését nem tudta tompítani. A rozsdás vízvezeték-hálózat panaszosan sípolt, a fűtés évek óta akadozott, a rosszul szigetelő ablakok pedig csak úgy tessékelték befelé a hideget. Szerencsére most nyár volt, és ha a hűtőszekrény történetesen nem pont most lehelte volna ki a lelkét, a nyüzsgő napot búcsúztató, elcsendesedő alkonyat lévén Dóri kiült volna a parányi balkonjára koktélcseresznyével díszített, jéghideg mojitót szürcsölgetni. Alkoholmenteset. Kizárólag. Dóri meggyőződésből nem ivott alkoholt, és ezt szerette büszkén hangoztatni, magatartását sikkesnek és különlegesnek vélve a borban és pezsgőben úszó világban. Hízelgő volt számára, hogy ez megkülönbözteti a vele egykorú társaitól, arról azonban csak ritkán tett említést, hogy valójában egyszerűen ki nem állja az alkoholos italok ízét, és így aztán persze igazán nem esett nehezére hűnek maradnia az elveihez.

Hétfőre sem enyhült az idő, a hőségtől félig-meddig átvirrasztott éjszaka után Dóri kótyagosan és rosszkedvűen ébredt. A melegen és a sztrájkba lépett hűtőszekrényen túl az is bosszantotta, hogy megint nem tudott a közelben parkolni, így a késéstől rettegve ma reggel is kapkodni kezdett. Hiába húzta fel a vekkert, hiába kalkulálta bele már előző este a hajmosást és az erkélyen eltöltött, alanyi jogon járó tízperces reggeli kávézást, mégis, ezért vagy azért minden áldott reggel késve érkezett a munkahelyére. Késve és ziláltan. Az pedig, hogy kollégái már mind ott ültek a tizenhat személyes irodában, ropogósra vasalt ingben, makulátlan kiskosztümben, a zaklatottság minden jele nélkül, még inkább felzaklatta. Ráadásul ahhoz, hogy eljusson az íróasztaláig, az egész helyiségen keresztül kellett vonulnia, így aztán senki előtt nem maradt titokban, hogy az ő kis autójában nincsen klímaberendezés. Vöröslő arccal vette tudomásul Katika sajnálkozó tekintetét, amikor az végigmérte a kolléganője blúzán lassan tenyérnyi pocsolyákká duzzadó izzadságfoltokat. Pedig Dóri kínosan ügyelt rá, hogy ne vegyen fel világos, egyszínű ruhákat, de azért csak nem járhatott minden áldott nap feketében. Egy időben még azzal is megpróbálkozott, hogy a liftben friss pólóba bújjon, de miután kétszer is rossz pillanatban nyílt ki a felvonó ajtaja, és nehezen tudott csak magyarázatot adni arra, hogy miért egy szál melltartóban utazik, lemondott az effajta divatbemutatókról.

Az iroda hőmérséklete amúgy is hamar lehűtötte, és az aznap rá váró feladatok is elterelték a gondolatait. Apró fogaskerék volt ő egy óriási gépezetben, ahol ugyan mindenkitől elvárták a hangyaszorgalmat, de ahol épp ezért az alkalmazottaknak nem is volt rossz dolguk. A hol frappáns, hol közhelyes szlogeneket gyártó reklámügynökség tucatnyi multinacionális cég igényeit próbálta kielégíteni, de igyekezett a több száz kisebb megrendelőnek is a kedvében járni. Jól ment az üzlet, és egy ideje hatalmas vállalkozássá nőtte ki magát az egykor családi összefogásból induló vállalkozás. Karácsonyi bónuszok, céges jutalomtréningek, születésnapi ajándékkosarak kényeztették a munkatársakat. Dóri az ötödik évét töltötte a cégnél, az ő feladata volt arról gondoskodni, hogy az újonnan beérkezett kreatív ötletek az átlagember számára is érthető formát öltsenek. Szlogeneket tesztelt, célcsoportokat faggatott, és néhanapján ő maga is ötletelt. Óriási büszkeséggel töltötte el, amikor két évvel azelőtt viszontlátta a gondolatát egy hipermarket katalógusában, a nőnapi ajánlatok között: „Kedveskedjen kedvességgel kedvesének!”

Amilyen szétszórt volt a kinti világban, annyira gyors és precíz a munkahelyén. Az otthoni, számára megmagyarázhatatlan módon újra és újra elhatalmasodó káoszt az irodában tökéletesen rendezett íróasztallal és jól koordinált munkával ellensúlyozta. Csak azok a reggeli késések ne lettek volna! Nem mintha nem lett volna így is elég ideje ellátni a feladatait, hiszen a többiek által igénybe vett cigiszünetekkel nem élve általában már délre elkészült az aznapi teendőkkel, csak éppen a belépőkártyáján nem mutatott jól a mindig késve induló nap regisztrációja. Meggyőződése volt, hogy a februári jutalom is emiatt maradt el.

Öt év ide vagy oda, valahogy nem sikerült beilleszkednie a csapatba, mi több, az újonnan érkezők sem az ő társaságát keresték. Sokat gondolkozott már azon, hogy miben különbözik a többiektől, hiszen néhány kivételtől eltekintve nagyjából egykorúakból állt a 307-es szoba gárdája. Itt volt például Linda, a százhetvenöt centiméter magas, makulátlan megjelenésű kétgyermekes nő, aki csodálatra méltó módon egyensúlyozott a karrier és az anyaság között, de akivel a köszönésen kívül még soha egyetlenegy szót sem sikerült Dórinak váltania. Vagy a szigorú arcú, nap mint nap más tűsarkúban balanszírozó Kriszta. Róla Dóri teljes meggyőződéssel hitte, hogy mindennap vásárol magának egy új cipőt, amiben nyolc órán keresztül viszonylag óvatosan illeg-billeg a munkahelyi linóleumon, hogy másnap ilyen-olyan indokkal sértetlenül visszavihesse a boltba. Azt ugyanis, hogy az eddig felvonultatott kétszáz pár mind Kriszta saját tulajdona legyen, Dóri még kolléganője kiemelkedően jó fizetése ellenére is kizártnak tartotta. Lindával ellentétben Krisztával már többször is megpróbált szóba elegyedni, de mivel a lány érdeklődési köre az öltözködésen és a szépségápoláson nem terjedt túl, Dóri egy idő után feladta a kísérletezést.

A férfias kinézetű Zsófi, a kissé affektáló Gerda és a még nála is kerekebb Anna pedig dohányzó véd- és dacszövetséget alkottak, és a világ nagy dolgait szigorúan csak az öt négyzetméteres, nem füstélvező ember számára elviselhetetlen légkörű cigiszobában vitatták meg. Csak nyáron álltak ki a gangra, de akkor is olyan szorosan egymás mellé, hogy egy nem dohányzó embernek lehetetlenség volt a közelükbe férkőznie. Márpedig Dóri nem dohányzott, sőt, még soha egyetlenegy szál cigarettát sem szívott el életében. Egész gyermekkorát cigarettafüstben töltötte, amit a szüleinek a mai napig nem bocsátott meg, és ami miatt az anyjáéknál nagy nehezen elfogadott rossz szokást másoknál képtelen volt tolerálni. Hogy a legkisebb füstre fellépő asztmás köhögése pszichés vagy szervi eredetű volt-e, azt még az orvosok sem tudták megmondani.

Katikával ugyan csevegett néhanapján, de a máskor oly anyáskodó kolleginája újabban a monitor előtt töltötte minden szabad percét, sokszor még az amúgy szentnek számító ebédszünetet is semmibe véve.

Dóri oldalát már jó ideje fúrta a kíváncsiság, és azon töprengett, az egyébként a magánszférát semmibe vevő irodahelyiségben hogyan sikerül Katikának úgy ügyeskednie, hogy a többiek ne tudják leleplezni a titkát. Talán mert Katikának még a hátán is szeme volt, és boszorkányos ügyességgel bűvölte a billentyűzetet, azonnal oldalt váltva, ha valaki feltűnt a láthatáron. Csak az volt rejtély, titokzatos hobbija mellett miként maradt ideje ellátni a hivatalos teendőit, mert nonstop netezés ide vagy oda, panasz még nem merült fel a 307-es szoba korelnök asszonyának munkáját illetően.