A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A csóktolvaj, 2020

A jövő zenéje, 2020

Szenzációs szerető, 2020

Fékezhetetlen vágy, 2021

A fordítás az alábbi mű alapján készült:

L.J. Shen: The Devil Wears Black, 2021

Copyright © 2021. THE DEVIL WEARS BLACK by L.J. Shen

The moral rights of the author have been asserted.

Fordította

BOZAI ÁGOTA

© L.J. Shen, 2021

Hungarian translation © Bozai Ágota, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám, Németh Renáta

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektor: Dér Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5701-94-0

Linnek és Liliannek. Hölgyeim,
ti vagytok a kedvenc könyvklubtagjaim.

Mi a különbség az ördög és a fekete szín között?
Semmi. Mindkettő mindig sötét, és sosem megy ki a divatból.

– Chase Black, a Black & Co. termelésvezetője

ZENÉK

• Trevor Daniel – Falling

• Healy – Reckless

• Kasabian – Fire

• The Waterboys – Fisherman’s Blues

• MAX feat. Quinn XCII – Love Me Less

• The Cars – Drive

• The Rolling Stones – Sympathy for the Devil

ELSŐ FEJEZET

Maddie

1998. október 10.

Kedves Maddie,

Ötéves vagy, és nagyon szereted a sárga színt. Tegnap azt kérdezted, hogy feleségül mehetsz-e hozzá. Remélem, még mindig ez a kedvenced, ezt viseled.

(Remélem, hogy közben találtál alkalmasabb férjjelöltet.)

Érdekesség mára: miután a spanyol felfedezők elérték Amerikát, azt hitték, hogy a napraforgó aranyból van.

Az emberi elme képzelőereje hatalmas.

Maradj olyan kreatív, amilyen voltál és vagy.

Szeretettel,

Anya. x

♦ ♦ ♦

Teljesen biztos. Stroke-om van.

Minden bizonyíték erre mutatott, és ezen a ponton már egészen biztos voltam magamban, mert úgy gondoltam, eleget nézegettem A Grace klinika ábráit, eleget tudok anatómiából ahhoz, hogy diagnosztizálni tudjam magamat:

Zavartság? Stimmel.

Általános gyengeség? Stimmel.

Hirtelen fejfájás? Stimmel.

Látászavar? Stimmel.

Járás nehézsége? Stimmel, stimmel, stimmel.

A jó hír az, hogy éppen orvossal járok. Szó szerint. Orvos volt velem, együtt mentünk a lakásom felé, amikor a tünetek jelentkeztek. Így legalább abban a kivételes helyzetben lehettem, hogy szükség esetén azonnal rám tud nézni egy orvos.

Lila gombos, sárga, steppelt dzsekimbe dugtam a kezemet (ez volt a kedvenc ruhadarabom), kihúztam magamat, vállizmaim megfeszültek. Barna homokkővel burkolt bérelt lakásom lépcsőjénél magas termetű alak állt. Őt néztem, és azt kívántam, bárcsak eltűnne a szemem elől.

De ott maradt. Telefonjának kékes fénye világította meg az arcát. A nyárközepi könnyű levegő táncolt körülötte, sistergett, mint a tűzijáték. Az utca minden whiskeyszínű fénye megcsillant profilján, mintha színpadon állt volna, és mindenki figyelmét követelné. Fehéren izzó harag öntött el. Egyetlen embert ismertem, aki képes az egész világegyetemet alohalányokként maga körül táncoltatni.

Nem. Neki eszébe sem jutna ide jönni. Azok után, ahogy otthagytam, semmiképpen.

– … Szóval az én kis páciensem odahajol hozzám, és azt mondja: „Elmondhatok neked egy titkot?” Erre én csak hümmögtem valamit, hogy persze, és arra gondoltam, hogy elmondja, a szülei válni készülnek, vagy ilyesmi. De azt mondja: „Végre sikerült kiderítenem, mivel foglalkozik az anyám.” Megkérdeztem, mi az anyja foglalkozása, mire ő azt mondja… Ezt figyeld, Maddie…

A pasim, Ethan felemelte a jobb kezét, bal kezét pedig térdén nyugtatva leguggolt. Nyilván túlértékelte a történetben rejlő komikumot.

– „Új iPadet csúsztatott a párnám alá aznap, amikor kiesett az első tejfogam. Az én anyukám a fogtündér. Én vagyok a legszerencsésebb fiú a világon!”

Ethan fejét hátravetve nevetett; észre sem vette, hogy teljesen összeomlottam. Jóképű volt. Haja, szeme, cipője majdnem ugyanolyan dióbarna árnyalatú, teste izmos, vékony futótest, nyakkendője Scooby-Doo-mintás. Tény, hogy nem ő Dr. McÁlom. Inkább Mr. McValóság. És igen, tizenkét történetet osztott meg velem fiatal pácienseiről az etióp étteremben elfogyasztott vacsoránk ideje alatt, és mindig nagyon odavolt magától, valahányszor felidézte tűpontos és überokos megfigyeléseit.

Ethan Goodmant azonban pontosan olyan pasinak tartottam, akire szükségem van az életben.

A lépcsőn álló férfi volt az, aki ezt a fájdalmas leckét adta nekem.

– Kisgyerekek szájából ilyent hallani – mondtam, napraforgó-fülbevalómat tapogatva. – Ó, mennyire hiányzik az ártatlanságom! Ha megtarthatnék valamit a gyerekkoromból, ez lenne az.

A lépcsőn álló alak kiegyenesedett, felénk fordult. Tekintete elsiklott a telefon kijelzőjéről, könnyedén, keresgélés nélkül egyenesen a szemembe nézett. Szívem felfúvódott, mint valami ballon, kusza körökben keringett, aztán gyomrom legmélyére, petyhüdt gumihalom-állapotba zuhant.

Ő az, semmi kétség.

Százkilencven centi magas, markáns arcélek és kegyetlen szexepil, személyesen. Könyékig feltűrt, ropogósra vasalt ingben; az alkarja olyan vastag, mint a combom. Gyerekkori barátnőm, Layla, aki a közvetlen szomszédom lett, mindig igazi Gastonnak nevezte. „Jó ránézni, de még jobb lenne lelökni a tetőről.”

Úgy nézett ki, mint aki nem tudja, mit keres ott.

Kusza fekete haj.

Enyhén ferde szem, kék írisz, mintha valami mangakarakter lenne.

Olyan görögisten-teste volt, amitől az embernek az jutott az eszébe, hogy háborús bűnt követ el, ha mint valami állat, a fogait végighúzza ennek a férfinak az állán.

De tudtam, hogy ő nem Mr. McÁlom, és nem is Mr. McValóság.

Chase Black maga az ördög. Az én személyes sátánom. Mindig feketében járt, mindig kész volt valami kegyetlen megjegyzést tenni, szándékai oly mocskosak, mint kaján mosolya. És én? Nem véletlenül kaptam a „Mártír Maddie” gúnynevet. Ha az életem függött volna tőle, akkor sem tudtam volna gonosz lenni. Szerencsére azonban nem függött tőle az életem.

– Tényleg? Ha én megtarthatnék valamit a gyerekkoromból, az első kihullott tejfogam lenne. De lenyelte a kutyánk. Hát, ez van – közölte Ethan lelkesen. Hirtelen újra feléje fordítottam a fejemet. Beszélt, csak beszélt. – Persze ilyen kutyabalesetek előfordulnak. Mint az, amit egy másik páciensem mesélt… Istenem, hogy ez micsoda történet! … Szóval bejött egy páciens a rendelőmbe, mert gyanús kiütést észlelt magán…

– Ethan?

Hirtelen megálltam. Képtelen voltam még egy aranyos történetet elviselni. Nem mintha ezek a történetek nem lettek volna nagyon érdekesek, de borzasztó katasztrófa előjele állt szó szerint a küszöbömön, bármelyik pillanatban az életemre robbanhatott.

– Mi az, Maddie?

– Nagyon sajnálom, de egy kicsit rosszul vagyok – mondtam, ami gyakorlatilag nem is volt hazugság. – Lehetne, hogy most inkább hazamenjek?

– Jaj, ne! Szerinted a tere siga ártott meg? – kérdezte Ethan, elkomorult, és olyan bánatoskiskutya-nézéssel nézett rám, amitől elszorult a szívem.

Szerencsére annyira lefoglalta, hogy megossza velem pácienseinek történetét, hogy nem vette észre az ajtómban álló, hatalmas testű férfit.

– Biztosan nem. Már pár órája nem érzem jól magamat. Azt hiszem, megjött. – Ethan háta mögött Chase-re pillantottam, és feszengve nyeldekeltem.

– Biztos, hogy minden rendben? Nem lesz gond?

– Biztos.

Mosolyogva lesimítottam Scooby-Doo-mintás nyakkendőjét.

– Szeretem a pozitív hozzáállást. Attól egy kicsit jobb hely a világ. – Ethan szeme felcsillant. Lehajolt, homlokon csókolt. Gödröcskés mosollyal. A gödröcskék nagyon jók. Ethan is nagyon jó. Akkor miért igyekszem minél előbb elbúcsúzni tőle, hogy meggyilkolhassam a váratlan látogatómat a lépcsőmön, az egész utca szeme láttára?

Ó, egészen jó okom volt erre. Az, hogy Chase Black tönkretette az életemet, magamra hagyott, nekem kellett újra, darabokból összeszednem magamat; tönkrement kapcsolatunk szilánkjai mélyen belém vágtak.

Erről hamarosan.

Előbb el kellett búcsúznom az én tökéletes, majdnem-megmentett-egy-agyvérzéstől

Dr. McValóságomtól.

♦ ♦ ♦

Ahogy lakásom felé haladtam, a szívem úgy verte szegycsontomat, mint partra vetett hal farka a fövenyt. Különféle változatokat fantáziáltam, hogyan üdvözlöm Chase-t. Minden változatban blazírt voltam, egy tenyérnyivel magasabb, és nem zöld Babette cipőm volt a lábamon, hanem femme fatale Louboutin.

Érdekes, nem emlékszem arra, hogy kint hagytam volna a szemetet. Engedje meg, hogy visszakísérjem a kukához, Mr. Black.

Ó, szóval bocsánatot akarsz kérni? Meg tudnád mondani, konkrétan miért? A megcsalásért, azért a megalázó részért, amikor nemi betegségekre kellett teszteltetnem magamat, vagy azért, mert egyszerűen raboltad az időmet?

Eltévedtél, cukorfalat? Nyilvánvalóan bordélyt keresel. Elkísérjelek?

Elég az hozzá, hogy Chase Black nem a Mártír Maddie-t hozta ki belőlem.

Tőle három lépésnyire álltam meg. Idegeim legalább annyira elnyűttek voltak, mint barackmintás ruhám, és nagyon gyűlöltem az izgalom mellkasomban verdeső érzését. Eszembe jutott, milyen ostoba voltam mellette. Mennyire meg akartam felelni neki. Mennyire alávetettem magamat neki.

– Madison – Chase felszegte állát, orra síkjában nézett le rám, alaposan felmért. Inkább parancsnak, mint üdvözlésnek tűnt. Szemöldökének lenéző moccanása sem volt túl biztató.

– Mit keresel itt? – mordultam rá.

– Felengedsz magadhoz? – kérdezte, és zsebre dugta a telefonját. Lényegre törő. Nem felengednél. Semmi feltételes mód. Felengedsz. Semmi hogy vagy? Semmi bocsánat, hogy összetörtem a szívedet. Sőt: semmi hogy van Daisy, az aussiedoodle, amit karácsonyi ajándékként adtam neked, pedig legalább háromszor mondtad, hogy allergiás vagy a kutyákra, és akit a barátaid most assholedoodle-nak neveznek, mert előszeretettel pisálja le az emberek cipőjét?

Két kézzel ragadtam meg vékony nyári dzsekim hajtókáját, dühös voltam magamra, mert remegett a kezem.

– Inkább nem. Ha azért jöttél, hogy végigdugd fél New Yorkot, rossz címre jöttél. Az én nevemet kihúzhatod a listáról.

Nyári hőség sütött a betonból, füstként gomolygott lábam körül. Az éjszaka sötétje egy kicsit sem csökkentette a forróságot. Manhattan izzadságtól és hormonoktól ragadt. Az utcán párok nyüzsögtek, és turisták hordái, lármás munkatársak és rosszban sántikáló egyetemisták. Nem akartam nyilvános jelenetet, de még kevésbé akartam őt, éppen őt a lakásomban látni. Ismered azt a kifejezést, hogy „ha mindenki megkaphatja, nekem nem kell”? Ez az ő testére is érvényes volt. Miután szakítottunk, hetekig tartott, mire sikerült eltüntetnem az ágyneműmből a jellegzetes Chase Black-szagot. Mindenhová követett, mint esővel terhes sötét felhő. Még éreztem a kövér könnyeket szemhéjam alatt, amikor rá gondoltam.

– Nézd, tudom, hogy zaklatott vagy, de… – szólalt meg visszafogott hangon, mintha szelídítetlen méhészborzzal beszélne. Remegve vágtam a szavába, de ebből kifelé semmi nem látszott; meglepett, milyen magabiztosan tudtam fellépni.

– Zaklatott? Akkor vagyok zaklatott, amikor tönkremegy a mosógépem. Vagy ha a kutyám megrágja a kék, kötött poncsómat, amit tavaly télen vettem, és akkor, ha alig tudom kivárni az Álarcos énekes következő évadát.

Szólni akart, nyilván tiltakozni, de felemeltem a kezemet, és a nyomaték kedvéért legyintettem.

– Amit te tettél velem, nem zaklatott fel, Chase. Pontosabban nem felzaklatott. Tönkrevágott. Már nyugodtan beismerhetem, mert már annyival fölötted vagyok, hogy el is felejtettem, milyen alattad lenni. – Alig vettem levegőt, máris új, mérgezett tüzet fújtam rá: – Nem, nem jöhetsz fel. Akármit akarsz mondani nekem – mondtam, a lábunk alatti betonra mutattam –, azt itt és most mondd!

Végigsimított a haján. Olyan fekete volt, és olyan puhának látszott, hogy elszorult a szívem. Úgy nézett, mintha ketyegő bomba lennék, ami bármelyik pillanatban felrobbanhat. Nem tudtam megállapítani, hogy ideges, bűntudatos vagy dühös. Mintha mind a három érzelem egyszerre lett volna jelen benne. Sosem tudtam, mit érez, akkor sem, amikor mélyen bennem volt. Ott feküdtem, a szemébe néztem, és azt láttam, hogy saját tükörképem bámul vissza rám.

Kezemet karba fonva azon gondolkodtam, mi lehet látogatásának oka. Nem hallottam felőle azóta, hogy hat hónapja szakítottunk. Sven, a főnököm azonban beszámolt arról, hogy a szakításunk után Chase nőket hordott fel penthouse lakásába. A főnököm ugyanabban a flancos épületben lakott, a Park Avenue-n, mint Chase. Úgy tűnik, Chase nem sírta álomba magát minden éjjel.

– Kérlek. – A szó elég furcsán hangzott az ő szájából. Mintha kavics csikordult volna. Chase Black nem volt hozzászokva ahhoz, hogy szépen kérjen valamit. – Elég személyes ügy. Jó lenne, ha nem lenne tanúja az egész utca.

Kis táskámban a kulcsokat kerestem, toppanó léptekkel felfutottam a lépcsőn. Ő még a lépcső alján volt, tekintete lyukat égetett a hátamba. Ekkor nézett rám először nem jeges tekintettel, de én teljesen immunis voltam rá. Könyörgését meg sem hallgatva kinyitottam a ház ajtaját. Érdekes, mindig azt gondoltam, hogy isteni érzés lesz úgy otthagyni, ahogy ő otthagyott engem. De most inkább össze voltam zavarodva, dühös voltam, és sértett. A győzelem érzésének nyoma sem volt, a káröröm mérföldekre tőlem. Már majdnem átjutottam a küszöbön, amikor elértek hozzám következő szavai. Megtorpantam.

– Annyira félsz, hogy nem vagy képes tíz percet adni nekem az idődből? – kérdezte kihívó hangon; kaján vigyora tőrdöfésként érte a hátamat. Megdermedtem. Már kiismertem. Hideg, rideg, számító. Játékosan kegyetlen. – Ha annyira túl vagy már rajtam, hogy a legkisebb kísértést sem érzed, hogy alattam akarnál lenni, ha felmegyünk, akkor nyugodtan meghallgathatod, amit mondani akarok, és aztán visszatérhetsz a nyugodt, Chase-mentes életedbe, nemde?

Félek? Azt hiszi, félek? Ha ezen a ponton egy kicsit is immunisabb lettem volna a bájaira, akkor elhánytam volna magamat abban a pillanatban, amikor megláttam.

Elfordultam, csípőmet kissé oldalra tolva, udvarias mosollyal feleltem:

– Eléggé elbíztad magadat, mi?

– Csak annyira, hogy felkeltsem a figyelmedet – felelte közönyös érzéketlenséggel. Nagyon úgy nézett ki, mint aki egyáltalán nem akar ott lenni.

Egyáltalán mit keres itt?

– Öt perc is elég. És ajánlom, hogy viselkedj! – mutattam rá hegyesre manikűrözött körmű mutatóujjammal.

– Itt haljak meg, ha nem úgy lesz – mondta, kezét gúnyosan mellkasára szorítva.

– Legalább a reményeink egybevágnak.

Erre felnevetett. Rohantam második emeleti lakásom ajtaja felé; hátra sem néztem, hogy lássam, követ-e. Próbáltam kitalálni, miért jelenhetett meg nálam. Talán most jött ki a rehabilitációról, ahol destruktív szexfüggőségét próbálták kezelni. Csak hat hónapig jártunk, de az idő alatt teljesen nyilvánvaló lett, hogy Chase nem nyugszik, míg a szőnyeg ki nem dörzsöli a hátamat, és másnap csak óvatosan tudok járni. Nem mintha akkor bármilyen kifogásom lett volna ez ellen; a szex kapcsolatunknak az a része volt, ami történetesen jól működött, de Chase kibírhatatlan, kanos kandúr volt.

Igen, határoztam el. Ez valószínűleg a tizenkét lépésből álló rehabilitációs folyamat első lépcsője. Békülj ki azokkal, akiket megbántottál. Bocsánatot kér, majd távozik, és így mindketten lezárhatjuk ezt az ügyet. Megtisztító élmény, tényleg.

Ettől még tökéletesebb az, hogy Ethannel vagyok új kapcsolatban.

– Szinte hallom, hogy megint túlgondolod – mordult Chase. Felfelé jött a lépcsőn. Érdekes, egyáltalán nem tűnt bocsánatkérés-előjelzőnek a hangja. A szokásos seggfej formáját hozta.

– Szinte érzem a szemedet a seggemen – vágtam vissza teljesen nyugodt hangon.

– Ha akarod, más testrészemet is érezheted.

Ne döfj bele konyhakést, Maddie! Nem éri meg börtönbe menni miatta.

– Ki az a pasas? – kérdezte provokatív ásítással. Mindig volt valami ördögi ravaszság a szavaiban. Mindent teljesen közönyösen mondott, egy kis iróniával, amivel emlékeztetni akart, hogy jobb nálam.

– Jé! Hű!

Fejemet rázva mélyeket lélegeztem. Van képe Ethanről kérdezni.

– J-Hű? Valami rapper? Ha igen, akkor teljes átalakulásra van szüksége. Javasold neki a Black & Co. Clubot. Tizenöt százalék promóciós kedvezményt adunk a személyi stylist szolgáltatásainkra.

Nem fordultam hátra, csak a középső ujjamat mutattam fel neki, és mintha meg sem hallottam volna sötét nevetését.

Megálltunk az ajtóm előtt. Layla a szemközti lakásban lakott, illetve a felében, mert a lakás tulajdonosa az eredetit két minigarzonná alakította. Layla volt az első közülünk, aki érettségi után New Yorkba költözött. Amikor elmondta nekem, hogy az övével szemközti minigarzon kiadó, mert az előző lakók Szingapúrba költöztek, a háziúr pedig rendes bérlőt keres, aki időben fizet, rögtön megragadtam a lehetőséget. Layla nappal tanítónőként, esténként pedig babysitterként dolgozott, hogy egy kis plusz jövedelemre tegyen szert. Elég nehéz felidéznem olyan helyzetet az utóbbi időben, amikor nem volt kisgyerek a kezében, vagy nem a másnapi órájára vágott ki kartonpapírból betűket, számokat. Layla minden reggel kiragasztotta az ajtajára a „nap szavát”. Remek módszer volt ez arra, hogy akkor is „beszélgessünk”, amikor egész nap nem szólhattunk egymáshoz. Az évek folyamán nagyon megszoktam Layla napi szavait. Társaimmá, valamiféle jelekké lettek. Előjelek arról, hogy milyen lesz a napom. Ezen a reggelen azonban annyira siettem munkába, hogy nem néztem meg. Most, hogy a kulcsot a zárba toltam, Layla ajtajára pillantottam.

Veszély: sérülésnek, fájdalomnak vagy veszteségnek való kitettség lehetősége vagy felelőssége.

Baljós érzés tört rám. Gerincem mélyére fészkelte be magát, folyamatos nyomás alatt tartott.

– Nem azért jöttél, hogy bocsánatot kérj, ugye? – ziháltam; tekintetem nem mozdult az ajtóról.

– Bocsánatot kérni?

Keze hirtelen felemelkedett, fejem fölött támaszkodott az ajtóra. Meleg lehelete tarkómon siklott, az apró szőrszálak rögtön felálltak. A Chase-hatás. – Ugyan mi a falloszért kéne bocsánatot kérnem?

Kinyitottam az ajtót, beengedtem Chase-t a lakásba. Az én birodalmamba. Az életembe.

Fájdalmasan tudatában voltam annak, hogy amikor legutóbb behatolt a birodalmamba, mindent felégetett.