A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Emma Chase: Overruled (The Legal Briefs #1), 2015

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Egy ágyban a herceggel (Uralkodj magadon! 1.), 2018, 2019

Királyi szerető (Uralkodj magadon! 2.), 2019

Felséged szolgálatában (Uralkodj magadon! 3.), 2019

A királynő férjet keres (Uralkodj magadon! 4.), 2019

A tested védelmében (Uralkodj magadon! 5.), 2020

Copyright © 2015 by Emma Chase

Hungarian translation © Sipos-Lánc Brigitta, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Fordító: Sipos-Lánc Brigitta

Borítóterv: Faniszló Ádám, Fehér Zsanett

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektor: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5702-04-6

Anyukámnak és apukámnak,
akik megmutatták,
hogyan működik a szülőség

1

Gimnázium utolsó éve, október
Sunshine, Mississippi

A legtöbb történet az elején kezdődik. De nem ez. Ez a végén  kezdődik. Vagy legalábbis ott, amit én a végének hittem: az életem, az álmaim és a jövőm végének. Két szó miatt gondoltam, hogy mindennek vége.

– Pozitív lett.

Két szó. Két rövid kék vonal.

A gyomrom görcsbe rándult, a térdem elgyengült. A zöld Sunshine Gimnáziumos pulóverem a testemhez simult, a hónaljamnál sötét izzadságfolt virított, aminek semmi köze nem volt a mississippi napsütéshez. Kivettem a pálcikát Jenny kezéből és megrázogattam, remélve, hogy a kék vonal eltűnik.

De nem tűnt el.

– Arohadtéletbe!

A vitakészségem már tizenhét évesen is erős volt. Ellenérvet hozok fel, egy lehetséges magyarázatot. Egy észszerű indokot.

– Talán nem jól csináltad. Vagy lehet, hogy rossz? Vennünk kellene egy másikat.

Jenny szipogott, babakék szemében könnyek csillogtak.

– Stanton, az elmúlt egy hétben minden reggel rosszul voltam, és két hónapja nem jött meg a menstruációm. A teszt pozitív – törli meg az arcát, majd felszegi az állát. – Nem lopok még egy tesztet Mr. Hawkin üzletéből, hogy kiderüljön, amit már úgyis tudunk.

Ha egy kisvárosban élsz – főleg egy déli kisvárosban –, mindenki ismer mindenkit. Ismerik a nagypapádat, az anyukádat, a vadóc bátyádat és az édes kis húgodat. Mindent tudnak a nagybátyádról, akit a szövetségi börtönben tartanak fogva, és az unokatestvéredről, aki sosem jött igazán helyre a szerencsétlen traktorbalesetet követően. A kisvárosokban kész borzalom óvszert vásárolni, túl nehéz fogamzásgátló tablettát szerezni, és lehetetlenség terhességi tesztet venni.

Hacsak nem akarod, hogy a szüleid még azelőtt megtudják, hogy a csajod rápisilt volna a pálcikára.

Jenny remegő karjával átfogta a derekát. Betojtam, úgy rettegtem, bár tudom, ez semmi ahhoz képest, amit ő érzett. És miattam. Én tettem ezt. A türelmetlenségem, az izgalmam. Kibaszott hülyeség.

Az emberek mondhatnak, amit akarnak a feminizmusról és az egyenlőségről, nekem semmi bajom vele. De én úgy nőttem fel, hogy a férfi a védelmező. Az ő dolga vállalni a felelősséget. Az ő dolga elsüllyedni a hajóval együtt. Vagyis az, hogy a csajom „bajban” van, egyedül az én hibám.

– Hé, gyere! – húztam a mellkasomra a kis testét, miközben szorosan öleltem. – Nem lesz baj. Minden rendbe fog jönni.

A sírástól rázkódott a válla.

– Sajnálom, Stanton.

Jenny Monroe-val az első osztályban találkoztam. Egy varangyot tettem a hátizsákjába, mert a bátyám azt mondta, nem merem megtenni. Bosszúból két hónapig lövöldözte a tarkómat köpőcsővel. Harmadikban azt hittem, szerelmes vagyok belé, hatodikra már biztos voltam benne. Gyönyörű volt, és vicces, és ügyesebben dobta az amerikai focilabdát, mint bármelyik lány, és a legtöbb fiú, akit ismertem. Nyolcadikban szakítottunk, amikor Tara-Mae Forrest felajánlotta, hogy fogjam meg a cicijét.

Megtettem.

Még azon a nyáron újra összejöttünk, amikor a vásárban nyertem neki egy macit.

Jenny több egy első csóknál, és egy első mindennél. Jenny a legjobb barátom. Ahogy én az övé.

Hátradőltem, hogy bele tudjak nézni a szemébe. Megérintettem az arcát és végigsimítottam selymes, szőke haján.

– Nincs miért sajnálkoznod. Nem egyedül tetted – grimaszoltam a szemöldökömet mozgatva. – Én is ott voltam, emlékszel?

Ettől elnevette magát. Ujjaival letörölte a könnyeit.

– Igen, jó kis este volt.

Megpusziltam az arcát.

– Az bizony!

Nem ez volt az első alkalmunk – sem a tizedik –, de ez volt az egyik legjobb. Az az éjszaka, amit sosem felejtesz el: telihold és flaneltakaró. Csak pár méterre attól a helytől, ahol épp most vagyunk, a folyó mellett, egy hatos csomag sörrel, miközben zene szól a pick-upom lehúzott ablakán keresztül. Gyengéd csókok, buja suttogások, izzadt testek és egymást markoló kezek. Úgy egymásba gabalyodva, hogy azt sem tudtam, hol fejeződöm be én, és hol kezdődik ő. Olyan intenzív élvezet, hogy azt akartam, örökké tartson, és hangosan imádkoztam, hogy így is legyen.

Emlékezetes alkalom marad, még akkor is, ha nem lesz babánk, aki évek múlva is emlékeztet majd rá.

Gyerek.

Basszus! Ahogy egyre inkább ráébredek a valóságra, a gyomrom kezd görcsbe állni.

Jenny gondolatolvasóként kérdezi meg.

– Most mit fogunk tenni?

Apám mindig azt mondogatta, hogy nem szégyen megijedni. Természetes reakció, ha fontos dolog miatt félsz. A gyávák elfutnak. A férfiak beleállnak.

És én nem vagyok gyáva.

Nagyot nyeltem, amivel együtt minden törekvésem, reményem és tervem is elnyelte a város. A folyóra pillantottam, a vízen csillogó napfényt figyeltem, és meghoztam az egyetlen lehetséges döntést.

– Összeházasodunk. Először a szüleimnél fogunk lakni. Én a farmon fogok dolgozni, este pedig iskolába járok. Spórolni fogunk. Kicsit később majd elmehetsz nővérnek tanulni. Aztán szerzünk egy saját házat. Vigyázni fogok rátok. – Kezemet az egyelőre lapos hasára tettem. – Mindkettőtökre.

Nem úgy reagált, ahogy elképzeltem.

Jenny tágra nyílt szemmel, a fejét rázva ellépett tőlem.

– Micsoda? Nem! Úgy volt, hogy az érettségi után elmész New Yorkba!

– Tudom.

– Lemondtál az Ole Miss amerikai fociösztöndíjáról, hogy a Columbiára menj. Az a Borostyán Ligába tartozik.

Nemet intettem a fejemmel. És hazudtam.

– Jenn, ez most egyáltalán nem számít.

Ebben a városban egyetlen srác sincs, aki ne adta volna oda a fél karját, hogy az Ole Missen focizhasson. Engem kivéve. Én mindig is többet akartam: nagyobbat, fényesebbet, távolabbit.

Jenny folyóparton sétálgat, papucsos lába felveri a homokot. Nyári ruhája fellibben, ahogy az ujját rám szegezve hirtelen felém fordul.

– Elmész, erről nincs vita! Pont, ahogy terveztük. Semmi nem változik.

Bár nem érdemli meg, a hangomból sértődöttség sugárzik.

– Te meg miről beszélsz? Minden megváltozott! Nem lehet, hogy havonta egyszer meglátogatsz a kicsivel. A kollégiumi szobába pedig nem vihetünk kisbabát.

Lemondó sóhajjal válaszol.

– Tudom.

Most én lépek hátrébb.

– Azt szeretnéd, hogy hagyjalak itt? Már így is elég kemény időszak lesz, de most… nem sétálok el, amikor terhes vagy. Szerinted én ilyen férfi vagyok?

Megragadja a kezemet és olyan beszédet tart, ami az edzőmnek is javára válna.

– Olyan férfi vagy, aki elmegy a Columbia Egyetemre, és dicsérettel lediplomázik. Egy férfi, aki elég pénzt tud majd keresni. Nem elsétálsz, hanem azt teszed, ami a legjobb nekünk. A családunknak, a jövőnknek.

– Nem megyek sehova.

– Ó, de igen, elmész.

– És mi lesz a te jövőddel?

– A szüleimnél fogok lakni, ők segítenek majd a kisbabával. Gyakorlatilag az ikreket is ők nevelik.

Jenny idősebb nővére, Ruby, egy ikerpár büszke anyukája, a harmadik kicsi pedig úton van. Úgy vonzza a lúzereket, mint tehéntrágya a legyeket. Munkanélküli, alkoholista, lusta: nem tud betelni velük.

– A szüleink segítségével még nővériskolába is el tudok menni – fonja hosszú karját a nyakam köré.

Istenem, annyira gyönyörű!

– Nem akarlak elhagyni – mormolom.

De a csajom már döntött.

– Elmész, amikor pedig tudsz, hazajössz. Azzal már kibírjuk a következő alkalomig.

Megcsókolom az ajkát. Puha, duzzadt és cseresznyeízű.

– Szeretlek. Soha senki mást nem fogok úgy szeretni, mint téged.

A fiatalok szerelme erős. Az első szerelem hatalmas. De amit nem tudsz, amikor fiatal vagy – amit nem tudhatsz –, hogy valójában milyen hosszú az élet. És az egyetlen biztos dolog benne a halálon és az adófizetésen kívül, a változás.

Jenny és én egy csomó változással nézünk szembe.

Megfogja a kezem és az autóhoz sétálunk. Kinyitom neki az ajtót, amikor megszólal.

– Kinek mondjuk el előbb? A te szüleidnek vagy az enyémeknek?

Hatalmas sóhaj tör ki belőlem.

– A tieidnek. Tudjuk le előbb az őrülteket.

Nem sértődik meg.

– Reménykedjünk benne, hogy Nana sosem találja meg a vadászpuskába való töltényeket.

Hét hónappal később

– Ááááá!

Ez nem lehet normális. Dr. Higgens azt mondja, hogy az, de nem hiszem el.

– Jaaaaaaaj!

Egy farmon nőttem fel. Mindenfajta szülést láttam már, tehenekét, lovakét, bárányokét. De egyiknek sem volt ilyen hangja.

– Uhhhh!

Ez? Ez olyan, mint valami horrorfilm. Mint a Fűrész. Vérfürdő.

– Ahhhhhhh!

Ha egy nőnek ezen kell keresztülmennie, ha meg akarja szülni a kisbabáját, miért akarnak egyáltalán szexelni?

– Áúúúúúúúúúúúú!

Azt hiszem, én nem kockáztatok, nem szexelek többé. A maszturbálás már sokkal jobban tetszik, mint tegnap.

Jenny olyan hangosan üvölt, hogy cseng a fülem. Én attól üvöltök, hogy a keze egyre szorosabban markolja az amúgy is remegő kezemet. A levegő izzadságtól és pániktól nehéz. De dr. Higgens csak üldögél a székén és a szemüvegét igazgatja. Majd a térdére támaszkodva bekukucskál Jenny széttárt, kikötözött két lába közé úgy, ahogy hálaadáskor az anyuka kukucskál a sütőbe, hogy megnézze, kész-e a pulyka.

Jenny zihálva omlik vissza a párnájára, miközben azt motyogja:

– Haldoklom, Stanton! Ígérd meg, hogy vigyázol a kicsire, amikor én már nem leszek. Ne hagyd, hogyha felnő, olyan idióta legyen, mint a bátyád, vagy egy ribanc, mint a nővérem.

Izzadságtól sötétszőke tincseit kisimítom a homlokából.

– Hát, nem is tudom. Az idióták viccesek, és a ribiknek is van jó oldaluk.

– Ne bánj velem ilyen lekezelően! Mindjárt végem!

A kimerültségtől és a félelemtől ráförmedek.

– Ide figyelj! A pokolba is, nincs olyan, hogy egyedül hagysz engem ezzel! Nem fogsz meghalni! – Ezután dr. Higgenshez fordulok. – Lehet tenni valamit? Nem kaphatna fájdalomcsillapítót?

És én?

Nem nagyon szoktam szívni, de ebben a pillanatban a lelkemet is eladtam volna egy füves cigiért.

Higgens a fejét rázza.

– Semmi jó nem származna belőle. Az összehúzódások túl gyorsan jönnek. Türelmetlen egy emberke van itt.

Gyorsan? Gyorsan? Ha az öt óra gyors, nem is akarom tudni, milyen a lassú.

Mi az ördögöt művelünk mi?

Nem így kellene haladnia az életünknek. Középhátvéd vagyok. A kicseszett ballagáson én mondom a záróbeszédet. Én vagyok az okos srác. Jenny a bálkirálynő és a vezető cheerleader.

Legalábbis az volt, míg a terhes hasa nem látszott a mezében.

Jövő hónapban a bálba akartunk menni. Érettségi bulikon és tábortüzeken kellene, hogy járjon az eszünk, dugni a kocsim hátsó ülésén, és annyi időt eltölteni a haverjainkkal, amennyit csak lehet, mielőtt egyetemre mennénk. Ehelyett nekünk gyerekünk lesz.

Egy igazi. Nem az a keménytojásszerű, amit egy hétig kell hurcibálnod a suliban. Amúgy én eltörtem az enyémet.

– Hányni fogok.

– Ne! – üvöltötte rekedten Jenny, mint egy kerge marha. – Tilos hánynod, amikor épp ketté akarok szakadni! Nyeld vissza! És ha ezt túlélem, és még egyszer hozzám akarsz érni, levágom a farkadat és begyömöszölöm a faaprítóba! Hallasz engem?

Egy férfinak ezt elég egyszer hallania.

– Persze.

Néhány órája már rájöttem, hogy jobb, ha mindennel egyetértek, amit mond.

Persze, persze, persze.

Lynn, a vidám nővérke megtörli Jenny homlokát.

– Nem, most nem vagdosunk le semmit. Amint itt lesz a kisbabád, el is feledkezel minden kellemetlenségről. A gyerekeket mindenki imááááádja, hiszen ők Isten áldásai.

Lynn boldogsága túl szép, hogy igaz legyen. Fogadok, hogy minden fájdalomcsillapítót bevett, ezért sem maradt már nekünk.

Újabb összehúzódás érkezik. Jenny a fogát csikorgatva nyom és nyög.

– Már kint van a baba feje – szólal meg Higgins, és megpaskolja Jenny térdét. – A következőnél egy nagy nyomás, és meg is vagyunk.

Felállok, átpillantok Jenny lába felett, és azonnal meglátom a baba feje búbját, ahogy a világon a legkedvesebb helyemen szuszakolja át magát. Bizarr és gusztustalan látvány, mégis… valahogy hihetetlen érzés.

Jenny sápadtan és kimerülten hanyatlik vissza. A zokogásától a torkom is elszorul.

– Nem megy. Azt hittem, meg tudom csinálni, de nem. Kérem, fejezzük be. Annyira fáradt vagyok!

Az anyukája szeretett volna bent lenni a szülőszobában, sokat vitatkoztak ezen. De Jenny azt akarta, hogy csak mi legyünk bent. Ő és én, együtt.

Óvatosan megemelem Jenn vállát és a két lábam közé véve beülök mögé az ágyba. Karomat a hasa köré fonom, mellkasommal a hátát támasztom, feje a kulcscsontomon nyugszik. Számmal végigsimítom a halántékát, az arcát, összefüggéstelen szavakat suttogok neki, ugyanúgy, ahogy egy nyugtalan lóval tenném.

– Sss, ne sírj, édesem. Nagyon jól csinálod. Mindjárt megvagyunk. Csak még egy nyomás. Tudom, hogy fáradt vagy, és sajnálom, hogy fáj. Még egy utolsó erőfeszítés, és pihenhetsz is. Itt vagyok veled, együtt megcsináljuk.

Fáradtan felém fordul.

– Csak még egy?

Rámosolygok.

– Te vagy a legkeményebb csaj, akit ismerek. Mindig is az voltál – kacsintok. – Megcsinálod!

Néhány mély lélegzetet vesz, hogy összeszedje magát.

– Rendben! – fújja ki a levegőt. – Rendben – egyenesedik ki, majd a behajlított térde felé dől. Ujjai a kezem után kutatnak, amikor a következő tolófájás érkezik. A szoba hosszú másodperceken keresztül megtelik erőteljes, torokból jövő morgással, majd… éles gyereksírás hasít a levegőbe. Egy baba sírása.

A mi babánké.

Jenny hirtelen megkönnyebbülve zihál és liheg. Dr. Higgens feltartja izgő-mozgó, gyűrött arcú gyerekünket, majd közli velünk:

– Kislány!

A szemem elhomályosul, Jenny elmosolyodik. Könnycseppekkel barázdált arccal felém fordul:

– Kislányunk van, Stanton.

– Szent szar!

Egyszerre nevettünk, sírtunk és öleltük egymást. Pár perccel később a boldog Lynn nővér egy rózsaszín kis csomagot tesz Jenny karjába.

– Ó, istenem, tökéletes! – sóhajtja Jenny. Megilletődött hallgatásom aggodalommal töltheti el, mert megkérdezi: – Nem vagy csalódott, hogy nem fiú?

– Nem! A fiúk semmire nem jók! Csak a baj van velük. Ő… ő minden, amire vágytam.

Nem voltam felkészülve. Nem tudtam, hogy milyen érzés lesz. Aprócska orr, két tökéletes ajak, hosszú szempillák, szőke hajacska, és a keze, amiről már most meg tudom állapítani, hogy az én kezem miniatűr másolata. A világom egy pillanat alatt a feje tetejére állt, és én a lányom rabja lettem. Ettől a pillanattól fogva nincs olyan, amit ne tennék meg ennek a kis teremtménynek a kedvéért.

Ujjbeggyel megsimogattam puha kis pofiját, és bár a férfiak nem szoktak gügyögni, én mégis megtettem.

– Szia, kicsi lány!

– Találtak már neki nevet? – kérdezte Lynn nővér.

Jenny mosolygós tekintete előbb engem talált meg, utána fordult Lynn nővérhez.

– Presley. Presley Evelynn Shaw.

Jenny nagyija után lett Evelynn. Rájöttünk, hogy jó ideig eltarthat, mire megtalálja azokat a töltényeket. Pedig különösen keményen kereste azóta, hogy megmondtuk neki, hogy Jennyvel nem házasodunk össze. Egyelőre.

Lynn nővér hamarosan elviszi a babát, addig rendbe hozzák Jennt. Lemászom az ágyról, hogy dr. Higgens végezhesse a dolgát. Majd megszólal.

– Miért nem megy ki és újságolja el a jó hírt a családjának, fiam? Egész éjjel odakint vártak.

Jennyre nézek, aki beleegyezésül bólint egyet. Felemelem a kezét és csókot adok rá.

– Szeretlek.

Elvigyorodik, fáradtan, de örömtelin.

– Én is szeretlek.

Végigsétálok a folyosón, át a biztonsági ajtókon a váróteremig, ahol tucatnyi, hozzánk közel álló ember áll várakozó, türelmetlen arccal.

Mielőtt szóhoz jutnék, a kisöcsém, Marshall – nem az idióta – megszólal:

– Na? Mi lett?

Leguggolok, hogy szemmagasságban legyek vele és elmosolyodom:

– Hát… kislány.

• • •

Két nappal később bekötöttem a gyerekülést a pick-upomba – négyszer is leellenőriztem, hogy biztos jól tettem be –, majd hazahoztam Jennyt és Presley-t.

Haza, a szülei házába.

Majd két hónappal később otthagytam őket. Ezerkétszáz mérföldet utaztam a Columbia Egyetemre, New Yorkba.