A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Jana Aston: Trust (Wrong #3), 2016

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Te vagy az esetem (Te vagy...-sorozat 1.), 2021

Te vagy a végzetem (Te vagy...-sorozat 2.), 2021

Copyright © 2016. Trust by Jana Aston

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Farkas Melinda, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Fordító: Farkas Melinda

Borítóterv: Németh Renáta, Faniszló Ádám

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Csémi Judit

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5700-84-4

Nem is tudom, mi lenne velem
az olyan olvasó nélkül, mint te!

AJÁNLÁS

Chelcie-nek, amiért bízott magában.

1

Chloe

– Nézz ránk! A hölgyek ebédelni mentek – pillant Everly a pincérnőre. – Kaphatnék egy teát, kedvesem? Van megfelelő csészéjük és csészealjuk? – teszi hozzá komolyan, kacsint egyet, mire a szerencsétlen felszolgáló illedelmesen mosolyog, és bevallja, hogy csak szokványos bögréik vannak.

A négyes, Sophie, Sandra, Everly és én ebédelni jöttünk össze az olasz étterembe, Sophie házának aljában. Még csak most ültünk le, szóval nem tudom biztosan, miért beszél Everly rémes brit akcentussal.

– Jegesteát kér, normális pohárban, köszönjük – vetek véget Everly színjátékának, és megnyugtató mosolyt küldök a pincérnő felé, aki láthatóan örül annak, hogy közbeavatkoztam, és máris elsuhan.

Idebent meleg van, kibújok a kardigánomból, amit még magamra kaptam, mielőtt kiléptem volna az épületből. Az ember sose tudhatja, milyen idő lesz, ha beköszönt az október, így jobb, ha mindenre felkészülünk.

– Csirió, Chloe, köszönöm, hogy rendeltél nekem!

– Mi a fenéért lettél hirtelen brit? – eresztem lejjebb az étlapot, hogy a szemébe tudjak nézni.

– Csak gyakorol – magyarázza Sandra. – Sawyer elviszi magával Londonba, egy üzleti útra.

– Kizárt, hogy bárki így beszéljen Londonban – jegyzem meg szárazon.

– Talán mégis, drágáim, talán mégis – néz körbe Everly, de Sandra, Sophie és én is kétkedve bámulunk vissza rá. – Egyre jobban megy, nem igaz, kedveseim?

– Talán még dolgoznod kellene rajta egy kicsit – javasolja Sophie. – Vagy csak vegyél egy kalapot. Az angolok sokszor viselnek kalapot, nem igaz?

– Ó, te szent ég! Szerzek egy igazi fejfedőt! – csillan fel Everly szeme, lelkesen integet, még az akcentusáról is megfeledkezik.

– Hát ennyi – motyogom. – Köszi, Sophie.

– Szerintetek a neten is tudok rendelni? Vagy inkább várjak, és vegyek majd egyet ott? – kerekedik el Everly szeme. – Lehetne akár tollas is?

– Mindenképpen várj – mondja Sophie, miközben leteszi az étlapot. – És semmiképpen se legyen tollas. Most pedig válassz valamit, mert éhen halok. De ha fish & chipset rendelsz egy olasz étteremben, biztos, hogy orrba váglak.

– Cö-cö. Valaki harapós kedvében van… – bosszankodik Everly.

– Nem vagyok harapós, terhes vagyok. De nagyon! Már egy éve! Tudom, hogy igazából csak kilenc hónapja, de ebben az állapotban szerintetek az mennyi? Megmondom! Egy örökkévalóság! A bokám feldagadt, a melleim, mint két hőlégballon, a hátam majd leszakad, és bár akkora vagyok, hogy egy focicsapat is elférne bennem, az orvosom és a férjem szerint is csupán egy kisbaba tanyázik odabent! – fakad ki Sophie, és jelentőségteljesen mutat a hasára. – Egyetlenegy!

Mindannyian egyszerre nézünk az étlapról Sophie-ra. Annyira bájos! Nagyon jól áll neki a terhesség, még ha ő maga másként is gondolja. A hasa valóban hatalmas – két hét múlva esedékes, hogy szül –, mintha egy kosárlabdát rejtegetne a pólója alatt. Egy jókora dudor, végtagokkal.

– Ja, igen – int Everly Sophie pocakja felé. – Milyen a szex azzal a batyuval?

Bár a kérdés Sophie-nak szól, mégis Sandra az, aki elpirul, és felnyög, Sophie még csak zavarba se jön. Úgy tűnik, egy új emberi lény kihordása a feszengési küszöböt is kitágítja.

– Egyfolytában kívánom – nyekereg Sophie halkan. – Minden egyes pillanatban! Luke azt mondja, a hormonok miatt van, és hogy ez teljesen normális, de szerintem nem az. Azt hiszem, terhes perverz lettem.

– Szóval… – Everly komoly tekintetét Sophie-ra szegezi, miközben a válla mögé simítja hosszú, sötét haját, és közelebb hajol egy kicsit. – Kutyapózban?

Sandrával összenézünk, aztán mi is Sophie felé fordulunk. Igen, én is kíváncsi vagyok. Az a pocak tényleg hatalmas!

– Egy ideig igen, aztán akkorák lettek a melleim, hogy már az is fájt, ha libegnek, szóval most az van, hogy én vagyok felül, ő meg tartja nekem a cickókat.

Ó! Hát így!

– Nekem sose lesz gyerekem – szögezi le Everly, és óvatosan Sophie hasára pillant. – De lehet, hogy én is meglovagolom Sawyert, ha hazaérek.

– De már van gyereked – emlékeztetem.

– Nyilván van, Chloe – legyint felém Everly. – Jake a legtökéletesebb kissrác, de ő már járt és szobatiszta volt, amikor megérkezett – néz újra Sophie óriási pocakja felé, őszintén aggódó tekintettel. – Talán van még egy titkos Sawyer-baba valahol? – teszi fel a kérdést, szinte már reménykedve. – Egy kislány szuper jó lenne, csak ne nekem kelljen kipréselnem a vaginámból.

Sophie az első várandós közülünk, bár Everlynek van egy ötéves fia, Jake. Minden annyira gyorsan történik! Legalábbis a barátaim számára. Sophie múlt ősszel találkozott Luke-kal, amikor végzős volt a pennsylvaniai egyetemen. Feleség és kismama lett, mielőtt lediplomázott volna. Everly hálaadáskor találkozott Sawyerrel, és a nyáron egybe is keltek. Sawyernek egy korábbi kapcsolatából van egy fia, aki most velük él, és a barátnőm páratlan könnyedséggel vette az anyaszerep-akadályt. Sőt, épp egy mesekönyvsorozaton dolgozik, ami nevelőszülős családokról szól. Igen, tudom. Fura. Mindig is azt gyanítottam, hogy erotikus történeteket fog írni. Aztán ott van Sandra, aki pár évvel idősebb nálunk, és Everly férjének dolgozik. Szinte seperc alatt ő is a mi kis baráti társaságunk, vagy ahogy Everly nevezi, a csajcsapat részévé vált. Ő az év elején kezdett randizni Gabe-bel, és nyárra már össze is költöztek.

És itt vagyok én.

Chloe Scott. Az utánfutó, vagy a hetedik, a páratlan, ha már itt tartunk.

Nem arról van szó, hogy én nem próbálkoztam, de az a helyzet, hogy eléggé fura vagyok, a randizás pedig nehéz dolog.

Volt, hogy átvertek, volt, hogy péniszképeket kaptam – kéretleneket, de annyit, hogy számát se tudom. Most komolyan, mire jó ez? Miért gondolja azt bárki, hogy ez jó ötlet? Az elsőt kitöröltem, és azt hittem, egyszeri eset, de a harmadik után már leellenőriztem az internetes társkereső profilomat, hátha véletlenül bepipáltam a „péniszt kérek” rubrikát, de még csak lehetőség sem volt erre!

Egyszer egy srác elfelejtette a nevem a randi kellős közepén. A múlt hónapban egy olyan sráccal találkoztam, aki megkérdezte, akarok-e szexelni még vacsora előtt. Nem viccelek! Hétkor találkoztunk az étterem bejáratánál, és elmondta, hogy kilencre foglalt asztalt. Nem igazán értettem, de mosolyt erőltettem az arcomra, azt gondoltam, talán elfelejtett odaszólni, és most meg kell várnunk a kilenc órát. Nem nagy ügy. De nem! Kifejtette, hogy egysaroknyira lakik, és arra gondolt, még vacsora előtt felugorhatnánk hozzá, mert – és ezt most idézem – : „Teli hassal nem jó szexelni”.

Pár héttel korábban akadtunk össze a neten, miután regisztráltam egy társkereső oldalon, mert ez is szerepel a felnőtté válási listámon:

– kitüntetéssel diplomázni,

– szerezni egy teljes munkaidős tanári állást,

– lakást találni,

– megtanulni randizni.

Jól éreztem magam vele. A beszélgetések neten és telefonon is kellemesek voltak, ráadásul kéretlen péniszképet se kaptam tőle, ami tényleg ritkaság, ezért amikor megkérdezte, hogy elvihet-e vacsorázni, természetesen beleegyeztem.

Aztán jött ez a teli hasas szex dolog. Már épp kezdtem viccelődni, gondolván, hogy úgysem mondja komolyan, mire folytatta. „Remek a steakjük, de szex előtt nem ehetek vörös húst, szóval arra gondoltam, inkább vacsora előtt csináljuk, és ne utána.”

Mindezt halálosan komolyan.

Majdnem szívrohamot kaptam, mert a kevéske randizási tapasztalatom miatt fogalmam sem volt, mit kellene mondanom erre. Mármint azon túl, hogy kösz, de nem. Gyűlölöm visszautasítani az embereket. Tényleg gyűlölöm. Másodikosokat tanítok, ami azt jelenti, hogy csupa kedvesség, megértés vagyok, és nem bántom meg senki érzéseit. Ami persze butaság, én is tudom, hiszen ha valaki rosszul viselkedik, nem érdemel jutalmat. Az osztályteremben legalábbis ezt mondom. Legyetek kedvesek, gyerekek! Bánjatok egymással barátként, dicsérjétek meg a másikat, ha valamit tudtok, osszátok meg a többiekkel is, és ha segíthettek, hát segítsetek! Aki így tesz, kiérdemel egy osztályérmét, amit a kis osztályboltomban különleges jutalmakra cserélhetnek be. Aki viszont nem kedves egy osztálytársához, az elveszít egy érmét.

Ezek a szabályok viszont a randizásra nem vonatkoznak, így bár legszívesebben visszakértem volna az osztályérmét a sráctól, attól tartok, nem értem volna el vele túl sokat, és talán nem is a megfelelő üzenetet továbbítottam volna felé. Viszont nem akartam megbántani az érzéseit, ezért inkább leszögeztem, hogy nem fogok lefeküdni vele az első randin. Azt az egyetemen már egyszer kipróbáltam, és a fiú másnap nem is emlékezett az egészre – vagy úgy tett, mintha nem emlékezne. Akárhogy is, egyáltalán nem tett jót az önbecsülésemnek.

Tehát visszautasítottam az intim előételt, mire ő visszavonta a vacsorameghívást. Hazament, én pedig a szobámban megettem egy zacskós levest. Ami nem tragédia, mert a zacskós leves az egyik kedvencem.

Egyszer már voltam egy randiappon. Everly, az egyetemi szobatársam a tudtom nélkül beregisztrált, és bár a profilomat teljesen üresen hagytuk, és senkivel sem beszélgettem, mégis nagyon nagy volt irántam az érdeklődés. A legjobb barátnőm, aki nekem adta ki magát, nagyon is népszerű lett. Everly később persze megpróbálta megmagyarázni, hogy lényegében nem ő, hanem én voltam, akit kedveltek, de én nem értettem egyet vele. Egyszer azt mondta, korrepetálnom kell valakit, de később kiderült, hogy igazából randizni küldött, a fiút pedig valahogy a könyvtárba szervezte. Húsz perc kellett ahhoz, hogy rájöjjek, nem a másodéves irodalom a téma, hiszen a fiú négy éve szerezte meg a mérnöki diplomát. Még öt percembe telt, hogy elmagyarázzam neki, nem velem csetelt, majd elnézést kértem a szobatársam jó szándékú beavatkozásáért.

Egyáltalán nem érdekelt Everly kerítősködése. Az egyetem tanulásra való, a jövőre készít fel, ráadásul Everly a szívével, és nem a fejével gondolkodik. Ez mégis hová vezethet? Igaz, hozzáment egy milliárdoshoz, aki teljesen odavan érte…, rendben, mindegy, nincs igazam. De én nem vagyok Everly! Belevágni valamibe csak úgy, és hagyni, hogy a szív vezéreljen, az az Everly típusú lányoknak való, nem az olyanoknak, mint én! Everly vonzza a férfiakat, rólam viszont figyelmeztetőjelzések sora harsogja, hogy túl munkás vagyok.

Egyébként sincs szükségem senkire. Talán majd egyszer lesz, de szükségem nincs rá. Tökéletesen állok a saját lábamon, nem kell, hogy megmentsen, vagy rendbe hozza valaki az életem. Nevetséges. Nekem nincs szükségem se virágokra, se zsizsegésre. Tényleg nincs.

Májusban diplomáztam, júniusban külön lakásba költöztem, és tanítónőként dolgozom augusztus óta. Az életem sínen van.

Kivéve…

Kivéve, hogy a randizás egyáltalán nem megy jobban, mint a gimiben. Vagy az egyetemen. Azaz ramatyul megy. Mi is a randizás? Három óra beszélgetés egy idegennel, ez már önmagában is hülyeség, nem? És nem is élvezem. Mégis ki szereti ezt? Kik azok, akik élvezik az ilyesmit? Nekem ez az egész túlságosan is furcsa.

Persze attól még, hogy nincs szükségem egy pasasra, még jó lenne, ha lenne. Bele fogok jönni a randizásba. A gyakorlat teszi a mestert, nem? A gyerekeknek mindig ezt mondom az iskolában. Minden héten tanulnak valami újat, és néha nem megy könnyen. Egy-egy lecke tényleg nagyon nehéz, és a gyerekek egészen más ütemben sajátítják el a tudást, amivel nincs is semmi baj. Én sem vagyok annyira jó a randizásban, mint a barátnőim, na bumm. Majd kialakul. Egyszer…

Visszatér a pincér, felveszi a rendelést, és amint elhagyja az asztalunkat, Everly hozzám fordul.

– Na, hogy megy a pasizás? – szegezi nekem a kérdést. – Kaptál azóta PT-t?

– Mi az a PT? – nézek rá értetlenkedve.

– Pénisz Tanúsítvány – világosít fel, és biccent egyet, miközben mindannyian rámeredünk.

– Most már így hívják? – vág közbe Sophie, közben nyűgösen megsimogatja a pocakját.

– Még nem – nyomja a szívószálat az italába Everly. – De igyekszem elterjeszteni. Sikkesebb, mint a farokfotó, nem gondoljátok? – azzal beleszürcsöl a jegesteájába, majd leteszi a poharat, és magasba szökik a szemöldöke, hiszen szájtátva bámulunk rá. – Mi van?

– Pontosan hogyan szeretnéd elterjeszteni?

– Annyira örülök, hogy rákérdeztél, Chloe! Az a helyzet, hogy mivel férjnél vagyok, már senki nem küldözget nekem PT-t – kezd bele lelkesen.

– Így van – értek vele egyet. – Legalábbis remélem.

– De te, barátom, még mindig randizol, szóval esetleg…

– Nem – vágok közbe. – Nem. El se kezdd!

– Csak annyit kell tenned – folytatja ettől függetlenül –, hogy a farokfotókra azt írod válaszul: „szép PT”. Vagy mondjuk: „szép PT, LOL”.

– Nem. Kizárt. Nem fogom a péniszfotókat támogatni csak azért, hogy te elterjeszthess egy új kifejezést. Nem!

– Jól van, semmi gáz – vonja meg a vállát Everly, és három kerek másodpercre elcsendesül, majd újra megszólal. – És ez hogy tetszik? „Miért küldesz nekem egy PT-t?” Így is eljut az üzenet, de nem ösztönzöd a témát.

Betolok egy villányi tésztát a számba, Everlyre nézek, és megrázom a fejem.

– Szerintem frappáns.

– Miért csinálják ezt a pasik? – nézek körbe értetlenül. – Tudjátok, hány farokfotót…

– PT! – vág közbe Everly.

– …PT-t kapok csupán egy kétszavas csetelés után? Azt mondják, szia, mire én, szia, és már jön is a kép a péniszükről. Annyira bizarr!

– Csak bizonyítani akarják, hogy van farkuk, ha esetleg amiatt aggódnál, hogy kasztráltak lennének – fejti ki Everly, mindezt teljes nyugalommal, mintha valóban egy észszerű magyarázat volna, mi pedig újra csak ámulva bámuljuk a barátnőnket. – Vicces. Én magam is aggódtam emiatt, mert Sawyer egy egész éjszakát kivárt, mire szexeltünk az első randinkon.

A kis történetre a társaság némasággal válaszol.

– Most mi van? Sawyer nem kasztrált. Nagyon nem, ha értitek, mire gondolok. Pont ellenkezőleg, neki…

– Értjük, Everly, köszönjük.

– Mindegy – folytatja ugyanazzal a lendülettel. – Sok pasi egyébként se a saját képét küldi, szóval csak személyesen lehet megbizonyosodni a dologról.

– Mi van? – nézek rá teljes kétségbeeséssel.

– Tudod! Amikor egy neten talált képet küldenek, mert az jóval nagyobb, mint a sajátjuk!

– Ne! – rázom meg a fejem. – Ilyen tényleg van?

– Mi az, hogy! – bólint magabiztosan Everly. – Olvastam erről egy cikket egy blogon.

– Hagyjuk – lép közbe Sophie, majd felém fordul. – Térjünk vissza Chloéra. Hogy megy a randizás? – kérdezi kedvesen, közben finoman megdörzsöli a derekát.

– Hát, egy fiú megkérdezte, megdugnám-e egy felcsatolhatóval – motyogom, és harapok egyet a bagettből.

– Parancsolsz? – kérdezi Everly, Sophie közben kínlódva megfordul a székén, Sandra pedig sóhajt egyet, mert ő már ismeri a történetet.

Everly a legjobb barátnőm, de Sandra az, akit beavatok a randizásom történetébe. Everly nagyon jó szándékú, de… kissé erőszakos. Folyamatosan össze akar hozni valakivel, aki szerinte tökéletes lenne nekem, és ez elég nyomasztó. Ráadásul, ha épp olyasvalakit találna, aki még tetszik is, akkor végtelenül önelégült lenne, sőt szerintem még követne is, és üzenetekben látna el jótanácsokkal.

Ezért inkább Sandrával beszélem meg ezt a témát. Ő pontosan tudja, milyen az, amikor Everly kerítőnőt játszik, szóval tökéletesen megért engem, és nagyon diszkrét is. Akármit mondok neki a srácról, akivel épp találkozom, biztos lehetek benne, hogy sosem használja fel az információt, hacsak nem tűnnék el a randi után. Everly viszont azonnal lecsekkolná a Facebookon, és még az anyjával is összebarátkozna, így hát Sandrának küldöm el a biztonsági infót, ha randira megyek. Kivel találkozom, mikor, hol, ilyesmik. Nagyon sok bűnügyi sorozatot nézek, főként a Gyilkos elméket, ezért mindig gondoskodom arról, hogy valaki tudja, hol vagyok, és ha éppen randizom, akkor kivel. Arra az esetre, ha kiderülne az illetőről, hogy bűnöző.

– Egy felcsatolható pénisszel – pontosítom a lányok kedvéért.

Néma csend, döbbent arcok az asztal körül. Megvonom a vállam, és lenyelek még egy adag tésztát.

– Azt hiszem, ezt ki kell fejtened – mondja Everly, keze a magasba lendül, mintha épp forgalmat irányítana az utcán. – Halljuk a sztorit!

– Igen, szerintem is több információra van szükségünk – ért vele egyet Sophie.

– A randiappon volt egy match-em. A srác mesés, azonnal ír, én meg teljesen odavagyok, a nappaliban ujjongok. Az üzenet pedig a következő: „Egy kérdés: megdugnál egy felcsatolhatóval?” – Itt egy kis szünetet tartok. – Én azt hiszem, viccel, ezért azt válaszolom, hogy csak akkor, ha én választhatom ki a méretet. Totál büszke vagyok magamra és a frappáns válaszomra, nevetve huppanok a kanapéra, amikor megjön a válasz: „Amilyennel csak szeretnél”. Komolyan gondolta! Hát ilyen a randizás. A pasik irkálnak, és arra kérnek, hogy egy felcsatolható pénisszel dugjam meg őket. Azt hiszem, én vagyok az oka. Vonzom a különcöket.

– Nem hinném, hogy te vagy az oka – vigasztal Sophie, Everly pedig egyetértően rázza a fejét.

– De, szerintem én.

– Amikor még szingli voltam, egy srác otthagyott a szex közepén – mondja Sandra, és mindannyian felé fordulunk.

– Egy pillanat! – emeli Everly újra magasba a kezét. – Tudom, hogy szégyellős vagy, de képtelen vagyok felfogni, hogy ezt eddig eltitkoltad előlem, holott már majdnem egy éve ismerjük egymást. Egy éve!

Sandra elpirul, és a szeme elé emeli a kezét.

– Mert annyira kínos…

– Késő. Halljam a részleteket!

– Volt ez a srác, párszor találkoztunk, azt hittem, remekül alakul a dolog – pillant körbe Sandra. – Kávézgattunk, majd egyszer beültünk egy kedves kis helyre egy italra, amiből aztán vacsora lett. Azt hittem, tartunk valahová.

– És? – kérdezi Everly türelmetlenül.

– Szexeltünk. Félúton megállt, kihúzta, és faképnél hagyott.

– Ez nem lehet igaz – foglal állást Everly.

– Pedig, hidd el, így történt.

– Még felállt neki?

– Igen. És kivette, felhúzta a nadrágját, és elment. Soha többé nem jelentkezett.

Csend telepedik körénk, mindenki némán dolgozza fel a hallottakat, majd Sophie felemlegeti, hogy két évig egy meleg fiúval járt.

– A randizás szar – vonom le a következtetést.

– Engem egyszer kidobott a lakásáról egy fiú – osztja meg velünk randizós rémtörténetét Everly.

– Mert betörtél hozzá. Elloptad a kulcsát, és betörtél a lakásába. Ez nem a te randizós rémtörténeted, hanem az övé – emlékeztetem, mire Sandra és Sophie hangosan felnevet.

– Aprócska részlet, Chloe – fortyan fel Everly. – Attól még egy nagyon fájdalmas lecke volt, de legyen elég ebből a világvége-hangulatból. Találtam neked egy tökéletes pasit.

– Hát persze. Nem.

– Nagyon dögös, és FBI-os! Mindenki tudja, hogy ügynökfétised van! Fogadok, még bilincset is hord magánál! – teszi hozzá drámai kacsintás kíséretében. – És kizárt, hogy rossz lenne az ágyban. Van úgy, hogy azonnal tudni abból, ahogy jár, ahogy mozog. Ez az, ami kell neked. Egy srác, aki tudja, mitől döglik a légy. És a mérete is rendben van.

– Egy pillanat. Te most a testvéremről beszélsz? – szól közbe Sophie, akinek van egy féltestvére, de én még sosem találkoztam vele.

– Hát persze! Szerinted hány szövetségi ügynököt ismerek? – kel ki magából Everly.

– Igazából remek ötlet, de kérlek, ne beszélj előttem a bátyám hímtagjáról. Gusztustalan – fintorog Sophie, és újra megdörzsöli a pocakját. – Egyébként Boyd nagy játékos lehet. Még sose mutatott be senkinek, de az ötlet remek. Beszéljétek át, én kimegyek a mosdóba – azzal hátratolja a székét, feláll, majd újra lehuppan, és rémülten néz ránk. – Azt hiszem, elfolyt a magzatvizem…

– Semmi pánik! – inti izgatottan az asztalhoz a pincérnőt. – Kérnék egy tál forró vizet, pár törölközőt és a számlát!

– Istenem… – motyogja Sophie, majd előtúrja a telefonját a táskájából.

– Csak a számlát – szólok most én a pincérnő felé, majd visszafordulok Everlyhez, miközben Sophie a férjét hívja. – Nem te fogod a világra segíteni Sophie kisbabáját, Everly. Tíz másodperce folyt el a magzatvíz, a férje pedig, aki nőgyógyász, itt van fent, az emeleten. Szóval, ha a kicsi meg is születne a következő öt percben, ami nem valószínű, akkor ő lesz az, aki a világra segíti a Serafina asztalán, nem te.

Everly visszahuppan a székébe, és megrázza a fejét.

– Hónapok óta ilyen videókat nézek a YouTube-on, hátha szükség lesz rá. Mennyi elpazarolt óra! – sóhajt, majd újra fellelkesedik. – A szülőszobára azért bemehetek?

– Nem! – vágjuk rá mindannyian.

Sophie férje, Luke pár perccel később már az étteremben is van. A toronyház legfelső emeletén laknak, szóval csak a liftbe kellett beszállnia. Kezét lágyan Sophie tarkójára teszi, és valamit súg a fülébe. Sophie bólint, miközben Luke csókot lehel a halántékára, majd felállítja, ráadja a kabátját, ami így elrejti a magzatvíz hagyta nyomot.

– Nem hiszem el, hogy épp egy étteremben… – bosszankodik Sophie.

Sandra, Everly és én végül hátradőlünk, egymásra nézünk, még mindig kissé sokkos állapotban vagyunk. Végül Everly az, aki megtöri a csendet.

– Hát, akkor ez már hivatalos. Sose segítek világra egy kisbabát. Soha.