A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Clare Contreras: My Way Back To You (Second Chances 2.), 2018

Copyright © 2018. My Way Back To You by Claire Contreras.

Published by arrangement with Brower Literary & Management, Inc.

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Goitein Zsófia, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Szétválasztva (Szövevényes szerelem 1.), 2021

Fordító: Goitein Zsófia

Borítóterv: Fehér Zsanett

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Váry Orsolya

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5700-98-1

Az a legrosszabb, amikor rájössz, hogy csak te mentheted meg saját magad, a legjobb tanítód a fájdalom, és addig nem találod meg a boldogságot, amíg nem szereted magad teljes egészében.

Ennyi.

R. M. DRAKE

ELSŐ FEJEZET

TESSA

Ahogy közelítettem a szálloda felé, összehúztam a kabátom, és keresztbe fontam a karom, hogy ne fázzak úgy a hideg szélben. Azért is volt jó a Primnél dolgozni, mert sokféle konferencián vehettem részt. Az utóbbi hét hónapban jártam Spanyolországban, Milánóban, Velencében, Rómában, Cannes-ban, és Londonban is. Ez messze több, mint ahány helyen eddig összesen megfordultam. Minden utazás tartogatott valami újdonságot, én pedig örömmel gyarapítottam a tudásomat. Nem terveztem olyan sokat, mint hittem, de jóval többet tanultam, mint amennyit ilyen rövid idő alatt reméltem. A főnököm, Yamina azt mondta, hogy fel akar készíteni a sikerre. A Prim nemsokára üzletet nyit az Államokban, ezért részlegvezetőkre lesz szükség, ami azt jelenti, hogy nagyszerű lehetőség előtt állok. Ez egyszerre tűnt ijesztőnek és örömtelinek.

Ahogy beléptem, a londiner széles mosollyal üdvözölt.

– Jó reggelt, hölgyem! A konferenciára érkezett?

– Jó reggelt! Igen. Megmutatná, merre találom?

Próbáltam viszonozni a mosolyt, de a hidegtől majdnem szó szerint megfagytak az arcizmaim.

– Induljon el a folyosón balra! Látni fogja a regisztrációs asztalokat.

Hiába élek hét hónapja Párizsban, alig tudok franciául. Nagyon gyorsan beszélnek, és olyan érzésem van, mintha minden szót a torkuk mélyéről ejtenének ki. Kellemes hallgatni, de annál nehezebb utánozni. Órákat töltöttem a lakásomhoz közeli kávézóban, hogy hallgassam az embereket. Még szerencse, hogy a legtöbben megértik az angolt, és jobban beszélik, mint ahogy én valaha tudni fogok franciául. Legnagyobb bosszúságomra a nővéremnek egyáltalán nem esett nehezére a nyelv elsajátítása. Erős a gyanúm, hogy ebben nagy segítségére volt egy férfi, akivel néhány hónapja összejött. Miután szakított Bennel, Párizsba költözött, hogy közelebb legyen hozzám. Így ismerte meg a fickót.

Abban a pillanatban kezdett el rezegni a telefonom, hogy a regisztrációs asztalnál ülő hölgy felém nyújtotta a névkitűzőt. Gyorsan elvettem tőle, és mosolyogtam, amikor Cody nevét láttam a kijelzőn. Ő az a beszerző a Barney-nél, akivel összebarátkoztam, és kapcsolatban maradtunk. Konferencián gyakran összefutunk, ami nem véletlen, mert a divatszakma elég kicsi, és szinte mindenki ismer mindenkit. Felvettem, mielőtt üzenetrögzítőre váltott volna.

– Hol vagy?

– Most léptem be.

Keresztülfurakodtam a kávéra és teára váró tömegen.

– Ez egy őrültekháza.

– Én megmondtam.

– Igen. De nem hittem neked.

Kuncogott.

– Látlak. Három óránál.

Abba az irányba néztem. Világoskék öltönyt viselt, ami tökéletesen illett a szeme színéhez. Szőke haját oldalra fésülte. Mosolyogtam, kikapcsoltam a telefont, és ahogy odaértem hozzá, beraktam a készüléket a zsebembe.

– Micsoda elegancia – kicsit felágaskodtam, hogy megpusziljam az arcát.

– Látom, magadba szívtad az európai kultúrát.

Nevettem.

– Te is? Samson egy csomót mesélt erről, amikor utoljára itt járt.

– Sam, a tudjuk ki tesója?

– Igen.

Mosolyogtam, mert emlékezett, hogy nem szabad kimondani Rowan nevét.

– Hogy van? Amikor legutóbb beszéltünk, azt mondtad, hogy MRI-vizsgálatra készül.

Nyeltem egyet, és próbáltam kordában tartani az érzelmeimet, de sajnos egy könnycsepp mégis kicsordult. Gyorsan letöröltem, és megköszörültem a torkom.

– Találtak egy tumort az agyában, és biopsziát csinálnak, hogy megnézzék, rákos-e. Ő még mindig nagyon derűlátó, és azt mondja, jól van, de szeretném személyesen látni, hogy magam is meggyőződjek róla. A héten idelátogat, hogy megvizsgálja egy itteni orvos.

Sam azt mondta, semmi komoly, és próbált viccelődni. Ha neki ez segít, hogy könnyebben vegye az akadályt, ám legyen. Nálam lakott pár napig, amikor ellátogatott egy itteni specialistához. Úgy tűnik, e tekintetben Európa jócskán megelőzi az Egyesült Államokat.

– Jó barát vagy – állapította meg Cody, miközben a vállamra tette a kezét, és mélyen a szemembe nézett. – Beszéljünk valami másról! A világért sem szeretném, hogy szomorú legyél, azt végképp nem, hogy fel kelljen adnod a kemény, határozott nő imázsodat.

– Igazad van. Szerinted feltűnt valakinek?

– Nem hiszem.

Vigyorgott, aztán a gömbölyödő pocakomra tette a kezét.

– Választottál már nevet?

– Nem.

– Ugye nem vagy olyan, mint azok a hibbant anyák, akik csak azután választanak nevet, hogy hazavitték…?

Finoman rácsaptam a kezére.

– Úgy beszélsz, mintha egy tárgyról lenne szó. – Nevettem, aztán belekaroltam, és hagytam, hogy ő vezessen a terembe. – Nem jut eszembe értelmes név. Látnom kell a tekintetét, mielőtt elnevezem.

– Hibbant.

– Mondja az ember, aki világoskék öltönyt visel.

– Csak követem a divatot.

Néhányan csúnyán néztek ránk, amiért hangoskodva léptünk a terembe. Jobban egymásba kapaszkodtunk, hátha úgy sikerül elfojtani a röhögést. Gyorsan előrementünk, és leültünk a második sorba.

– Ez zsúfoltabb, mint Milánóban – suttogta Cody.

– Talán azért, mert ez csúcstechnológiás.

– Itt fogják bemutatni, hogy milyen csúcsszuper technológiával illesztik össze az anyagot.

– Csak azért jöttem, mert kötelező. Már három ilyen előadáson voltam.

Cody hátrahúzódott, és összevont szemöldökkel nézett rám.

– Mit tanítanak neked a Primnél?

Nevettem.

– Ezt minden találkozáskor megkérdezed.

– Te pedig soha nem válaszolsz.

– Mert mindig olyan benyomást keltesz, mintha valami kém lennél – suttogtam, mire kuncogott, és visszafordult.

Elkezdődött az előadás. Mindenki néma csendben figyelte a fehér gépet, ami leginkább egy varró-szövő gép keverékére emlékeztetett. Persze nem életnagyságban mutatták be, de ettől még lelkesen magyarázott a feltaláló. Jó néhány óráig beszélt az anyaggyártás különböző fázisairól, és arról, hogy az általa bemutatott gép milyen tökéletes minőséget készít. Őszintén szólva nem volt túl érdekfeszítő, bár én amúgy sem vagyok oda a Power Point-prezentációkért.

Cody legalább ötször nézett az órájára. Azt vártam, hogy az előadás közepén távozik, ahogy Milánóban tette egyszer, de most sikerült uralkodnia magán, és a helyén maradt. Amikor az előadó befejezte, tapsoltunk, és a kijárat felé vettük az irányt. Kicsit előttem haladt, és időnként hátranézett, hogy jól vagyok-e. Más helyzetben furcsán éreztem volna magam. De mivel a gyerek apját leszámítva senki nem érdeklődik egy várandós nő iránt (az apa pedig egyértelműen nem Cody), tudtam, hogy ez részéről csak baráti gesztus.

MÁSODIK FEJEZET

ROWAN

Ahogy belépett a terembe, rögtön kiszúrtam. Ezt a nevetést bárhol, bármikor felismerem. Sejtettem, hogy részt vesz a konferencián, bár a közelgő Divathét miatt nem voltam benne biztos, hogy találkozunk. Sikerült, de már bánom, hogy ennyire látni akartam. Szorított a mellkasom, amikor észrevettem, hogy egy ismerős férfival beszélget. Nem tudtam, ki az a pasas, de abban biztos voltam, hogy ismerős. Már előre gyűlöltem. Gyűlöltem, amiért védelmezően átvezeti a tömegen. Gyűlöltem, ahogy ránéz beszéd közben, mintha inná minden egyes szavát. Azt pedig végképp gyűlöltem, hogy ennyire megvisel a látvány, ráadásul csakis az én hibám, hogy így alakult.

Ahogy közeledtek, a torkomban dobogott a szívem. Kíváncsi voltam, észrevesz-e. Nem tette. A fickó a fülébe súgott valamit, amin hangosan felnevetett. Ahogy végigmértem, láttam, hogy gömbölyödik a hasa. Nem volt túlságosan nagy, de egyértelmű, hogy terhesség. Hányadik hónapban lehet? Ezt nem tudtam megállapítani. Aztán az arcát néztem, végül a fickót figyeltem.

Látszólag jólérezték magukat egymás társaságában. A pasas Tessa hasára tette a kezét, miközben beszélgettek.

Elfogott a hányinger. Igyekeztem úrrá lenni az undoromon, és a mellettem lévő nő felé fordultam.

– Ön szerint hányadik hónapban van?

A nő összevonta a szemöldökét. Eddig csak az anyagokról és a textilminőségről beszélgettünk, ezért igencsak meglepődött az éles témaváltáson. Alaposan végigmérte Tessát, aztán vállat vont.

– Nehéz megmondani. Talán a hatodikban lehet. Az idő tájt nekem is ekkora volt a hasam.

– Köszönöm.

Hatodik hónap? Gyorsan beírtam a telefonomba. Hatodik hónapban lévő nőkről kerestem fényképet, aztán összehasonlítottam Tessát azokkal a nőkkel, akik terhesség előtt olyan vékonyak voltak, mint ő. A Google szerint nagyjából az ötödik hónapban lehet. Viszont a cikk tanúsága szerint a vékony nőkön hamarabb meglátszik a terhesség.

Francba a cikkekkel!

Hogy volt képes ilyen gyorsan továbblépni?

Hogy volt képes egyáltalán továbblépni?

Én még nem tettem túl magam rajta.

Miután hagytam, hogy elmenjen, folyamatosan piáltam, és a kábulat világában éltem. Mondjuk nem vagyok rá büszke.

Ennek már hét hónapja, és csak most kezdem magam összeszedni. Végre azt csinálom, amit kell: tovább öregbítem a Hawthorne Művek hírnevét. Terveim vannak, amelynek része, hogy visszavásárolom a cég másik részét, beadom a válókeresetet, és visszacsábítom a szerelmemet. Minél tovább álltam és figyeltem a szőke hercegét, annál kevésbé voltam benne biztos, hogy sikeres lesz a tervem. Mit csináljak? Menjek oda, és ősember módjára rángassam el onnan Tessát? Követeljem, hogy jöjjön velem, holott nem is tőlem vár gyereket? Nem. Őt már elvesztettem. Sajgott a mellkasom, ahogy belém hasított a felismerés.

Órákig bámultam őket, aztán figyeltem, ahogy a többiekkel beszélgetnek. Odamehetnék, és köszönhetnék neki. Akkor kénytelen lenne valamit mondani a babáról és a kapcsolatáról. Kiszámolom, mennyi ideje lépett tovább. Nem igazságos, de miért ne tehetném? Nemsokára megérkezik az öcsém. Biztos, hogy tud a dologról, de nem szólt, mert nem akart megbántani.

Nem lenne tisztességes betolakodnom az életébe, ha cserébe semmit nem tudok felajánlani. Arról nem beszélve, hogy az átkozott házassági szerződés miatt még három évet ki kell bírnom.

Még egyszer, utoljára ránéztem. Egy nő mondott neki valamit, amire bólintott. A fickó még mindig ott állt mellette, de épp a telefonját bütykölte. Ki a frász lehet? Mindegy.

Aznap, amikor elengedtem Tessát, elvesztettem a jogot, hogy bármit is számonkérjek az életével kapcsolatban. Pontosan ezért hajítottam a telefonomat a folyóba, amikor egyik este késztetést éreztem, hogy felhívjam, és megkérdezzem, mi van vele. Emiatt változtattam meg a telefonszámom. Úgy gondoltam, sikerül túljutnom a kettőnk dolgán, főleg, hogy ő a karrierjét építi, és igyekszik nevet szerezni a szakmában. De erre azért mégsem számítottam. Nem véletlenül mondják, hogy visszanyal a fagyi. Tessa könyörtelenül szembesített a saját hülyeségemmel. Tény, hogy az életben számtalanszor követünk el hibát, és ez egy idő után így vagy úgy, de visszaüt.

Aztán eljön az a pillanat, amikor felmerül a kérdés, hogy harcoljak vagy hátráljak.

Én az előbbi mellett döntöttem, ezért erőt vettem magamon, és otthagytam a konferenciát.