A fordítás az alábbi mű alapján készült:

A. L. Jackson: Falling into You (Falling Stars #3), 2020

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Elvesznék benned (Nem engedlek 1.), 2019

Visszatérnék hozzád (Nem engedlek 2.), 2019

Örökké veled (Nem engedlek 3.), 2019

Csókolj meg (Szívdöglesztők 1. – Rex), 2020

Érints meg (Szívdöglesztők 2. – Kale), 2020

Ölelj meg (Szívdöglesztők 3. – Ollie), 2020

Érted dobban (Összhang 1.), 2021

Neked írom (Összhang 2.), 2021

Copyright © 2020. FALLING INTO YOU by A.L. Jackson

The moral rights of the author have been asserted.

Fordító: Varga Csaba

Hungarian translation © Varga Csaba, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám, Fehér Zsanett

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Moldova Júlia

Korrektúra: Csémi Judit

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5700-60-8

1. FEJEZET

Richard

Azt mondják, hogy a múlt elől nem lehet elmenekülni, mert mindig utoléri az embert.

Meg azt is, hogy az elkövetett balfogásaid démonjai örökké a nyomodban járnak. Meglapulnak a sötétben, és várják, hogy eljöjjön a támadásra legalkalmasabb időpont. Nyálazva készülnek a pillanatra, amikor beléd mélyeszthetik a fogukat.

El akar emészteni a sötét végzet.

Néha viszont előfordulhat, hogy a sors olyasvalakivel áll le szemétkedni, akivel nem kéne.

Az illetőnek már semmi vesztenivalója nem maradt, és készen áll az utolsó áldozathozatalra. Jóvátétel és megtorlás: csak erre vágyik.

Vadászként mozogva kinyitottam a bankett-terem hátsó kijáratát. Odakint számos ajtó nyílt a hosszú folyosóról. Antik falilámpák borították sárgás ragyogásba a keskeny átjárót.

Jobbra-balra néztem.

Szemügyre vettem a régi szálloda folyosóját betöltő árnyakat.

Esküszöm, láttam valamit.

Valakit.

Akinek nem lett volna szabad itt lennie.

A rám törő borzongás jelezte, hogy valami nincs rendben.

Veszély közeledik.

A rossz előérzet megdermesztette a bőröm, és a csontomig hatolt.

A buli zaja visszhangot vetett a falon. A jókedvű nevetés, a könnyed beszélgetés és a boldog ünneplés hangjai.

Nekem is ott kellett volna ünnepelnem a családommal és a barátaimmal.

Az együttesemmel.

De nem tettem így, mert olyasmit éreztem, amit nem hagyhattam figyelmen kívül.

Őrjöngött a szívem. Vadállatként vonyított és dühöngött a vihar.

Esküszöm, tényleg láttam, ahogy a folyosó távolabbi végén felbukkan egy árnyék.

De ebben a pillanatban kirobbant a hátam mögötti ajtó, és dühös arccal leendő sógorom, Royce rontott ki rajta.

– Ez meg mit jelentsen? – mérgelődött.

Ez a fickó igencsak félelmetesnek tűnt. Tetoválások borították a testét, és jól szabott öltönyében úgy nézett ki, mint az elegáns halál, aki eljött érted, mert elkerülhetetlen a számadás. Futásnak eredtem arrafelé, amerre az az árnyalak eltűnt. A hangomon hallani lehetett, hogy mennyire felkavart ez a látomás, ahogy hátrakiabáltam a vállam felett:

– Van itt valaki, akinek nem lenne szabad itt lennie!

– Baszd meg! – zihálta a hátam mögött Royce.

A lábunk hangosan dobogott a padlón, és e zaj jól jelezte, hogy elszántuk magunkat bármire.

– Azt hiszem, a hátsó ajtón futott ki! – bömböltem.

– Kicsoda? – Royce felzárkózott mellém. Méreg fröcsögött a szavaiból, ahogy magába szívta a belőlem áradó haragot.

– Nem tudom, de mindjárt kiderítem.

Kétségbeesés mart a mellembe, ahogy végigrohantam a folyosón, bekanyarodtam balra, és kirobbantam az éjszakába, az öreg épület mögött húzódó, félhomályos sikátorba.

Körbevillant a tekintetem, ahogy meggyőződtem a megérzésem igazáról.

Az ösztöneim szavának engedtem, amikor kopóként szagot fogtam.

– Erre! – biccentettem balra, és mindketten futásnak eredtünk abba az irányba.

Alacsonyan lebegő, sűrű köd borította be a sötét égboltot. A szálloda felől felvillanó kásás fény ezüstös árnyalatú sugarai az éjbe hasítottak.

Bosszúvágy lüktetett a véremben, és átadtam magam a harc mámorának.

Meg akartam védeni, ami fontos.

Még időben kanyarodtam be az épület mögé ahhoz, hogy a messzeségben megpillantsak egy jókora árnyékot. Alig látszott a ködben.

– Ott van! – Rámutattam az épület mellett rohanva távolodó, ormótlan alakra.

– Látom. Ne hagyjuk elmenekülni!

– Eszem ágában sincs – vicsorogtam, és még jobban felgyorsultam a pusztító indulatoktól. Magával sodort a harag.

Nem követhetek el hibát. Nem bukhatok el. Nem állhatok meg.

Közelebb értünk a menekülőhöz. Egyre közelebb. A nyomában járva világosan éreztem a levegőt bemocskoló aljasságot, miközben épp gyáván megpróbált elmenekülni.

A ködös félhomályban láttuk, ahogy rohanva befordul a gyakorlatilag teljesen kihalt keresztutcába.

Nem meglepő, hogy egy ilyen kisvárosban éjjel üresek az utcák. Minden bezárt már, kivéve egy hajnalig nyitva tartó bárt és éttermet.

– Jobbra megy! Az a seggfej a parkba tart! – kiáltotta Royce. A szavak élesen, zihálva törtek elő a száján.

Anélkül, hogy lassítottam volna, átrohantam az úttesten, és a szívem már akkor is úgy zakatolt, mint egy kibaszott dob, amikor a semmiből váratlanul egy kocsi bukkant fel. Gyorsan felénk kanyarodott a keresztutcából.

– Richard! – bömbölte Royce, miközben engem telibe megvilágított a reflektor.

Gumik csikorogtak, felzendült egy duda.

Lecsapott rám a pánik, és úgy emeltem magam elé a két kezem, mintha ezzel bármit is elérhettem volna. A kocsi az orrom előtt állt meg. Kénytelen voltam rátámaszkodni a motorháztetőre.

– Te hülye vagy? – üvöltötte a sofőr, és újra megnyomta a dudát.

– A kurva életbe! – tört elő a hörgés elkínzott tüdőmből. Hangosan ziháltam, mert megértettem, kis híján egy óvatlan vezető autója alatt végeztem.

Hibáztam.

Csakhogy ezt az egész szörnyűséget magamnak köszönhetem, igaz? Erről semmiképpen nem szabad megfeledkeznem.

Nem pocsékoltam az időm bocsánatkéréssel, mert tombolt bennem az adrenalin, ellöktem magam az autótól, és megkettőztem az erőfeszítéseimet.

Kétségbeesetten.

Iszonyúan szerettem volna tudni, ki az a pofátlanul vakmerő szemétláda.

A szülővárosomban tört rám!

A húgom eljegyzésének az éjszakáján!

Az ereimben forrt a vér, mert nyilvánvaló volt, mindez nem a véletlen műve.

Mire átértem a szemközti járdára, Royce ismét felzárkózott a hátam mögé.

A tekintetem belemart a félhomályba. Szellemalakokat kergettem.

Megkerültem az épületet, a sarkon elnéztem mindkét irányba, majd továbbfutottam az úttest túlsó oldalát szegélyező, egész városrésznyi park felé.

Védelmező sövényként dús lombú fák nőttek itt, és a park mind a négy sarkában játszóteret alakítottak ki. Középen meg hangosan pattogtak a labdák napközben.

Olyankor ez a hely a gyermekek kacagásától visszhangzott.

Családok jöttek ide pihenni.

A béke szigete volt.

Most azonban, a fojtogató sötétben, bűzlött a megátalkodottságtól.

Fenyegető suttogást és baljós vonyítást hallottam.

Habozás nélkül belevetettem magam az árnyak közé.

A hátam mögött, jobb kéz felől lépések dübörögtek.

– Látod? – zihálta Royce.

– Nem. Menj jobbra! Én balra megyek.

Azonnal keresztülrohant az elhagyatott játszótéren, miközben én a sportpályák felé vettem az irányt. Az a rész volt a park legelhagyatottabb sarka.

Lángolt bennem a harag. Meg kell találnom azt a gazembert!

Körülnéztem.

Őrjöngött a szívem.

Úgy tűnt, mintha napok óta keresnék valakit.

Egy éve!

Végül megtorpantam, mert észrevettem a sportpályákat szegélyező bokrok sorából felbukkanó Royce-t.

– Láttad valahol? – kiáltottam oda neki kétrét görnyedve, mert alig kaptam levegőt.

Royce komoran nézett vissza rám.

– Felszívódott az a szemétláda, haver! Nyomát sem láttam.

– A rohadt életbe! – sziszegtem lehajtott fejjel.

Utána az égre emeltem a tekintetem, és vettem néhány hosszú, csillapító lélegzetet. Úgy szorítottam a csípőmre a kezem, mintha ezzel megakadályozhattam volna a szétesésem.

Royce odalépett mellém.

– Láttad az arcát?

Összeszorítottam a szám.

– Nem. Nagyjából ugyanazt láttam, mint te.

Töprengve összevonta a szemöldökét.

– Akkor honnan tudtad, hogy a buli egyik vendége volt az?

– Én… megéreztem.

Elkomorodott.

– Megérezted?

– Meg.

– Ilyen ezoterikus szarban utazol?

Dühösen meredtem rá.

– Dehogy! Az ösztöneimre hallgattam.

Egy megérzés miatt égnek állt az összes szőrszál a testemen.

Felfigyeltem valamire, és önkéntelenül megfeszültem. Royce szemügyre vette a környéket, rövid töprengés után visszafordult felém, és olyan halkan szólalt meg, mintha nem fojtogató csend vett volna körül minket, hanem láthatatlan hallgatóság.

– Az is lehet…, hogy kezdesz bekattanni, haver.

Megráztam a fejem.

– Nem! Az a faszfej menekült előlünk. Ez éppen elég bizonyíték.

Rosszkedvűen bólintott, mert ő is így gondolta.

– Őszinte leszek, ez kurvára nem hiányzott nekem az eljegyzési bulinkon.

– Hát, nekem sem. – Jeges rémület szánkázott végig a gerincemen, nyeltem egy nagyot, mielőtt folytatni tudtam volna. – Azt hiszem, valaki célba vett minket.

– Az is lehet, hogy csak szaglásznak. Ha megkezdődik a tárgyalás, ezek a seggfejek úgyis a torkunknak ugranak, hogy gyenge pontot találjanak. Ez a szemétláda valószínűleg Emily vagy miattam jött ide, és nem miattad.

Megcsikordult a foga, amikor ezt mondta, és komor tekintetében gyilkos szenvedély tombolt, ahogy újra körülnézett.

Ez a srác mindenkitől megvédené a húgom.

Royce Reed a Mylton Records egyik vezetőjeként azt a feladatot kapta, hogy írassa alá az együttesünkkel, a Carolina George-dzsal a lemezkiadási szerződést. Kezdetben fogalmam sem volt róla, milyen hátsó szándékok vezették. Ki akarta csinálni a szemétláda mostohaapját, Karl Fitzgeraldot, a befolyásos vállalat vezérigazgatóját.

– Ugye nem gondoltad komolyan, hogy a mostohaapám és Cory Douglas harc nélkül elfogadja a vereséget? Hiszen tönkretettem őket.

Dühtől remegett a hangja.

Royce tönkretette a mostohaapja bűnszövetkezetét, és letaszította az öreget a szennyes trónjáról. Be tudta bizonyítani, hogy Karl Fitzgerald milyen aljas és visszataszító dolgokat művelt, a „szex, drog és rock ’n’ roll” kulisszája mögött.

Cseppet sem meglepő módon.

Csakhogy Karl új szintre emelte az erkölcstelenséget. Fényűző partijain ezüsttálcán szolgálták fel a kábítószereket, és a vendégek kegyeit lelkes és meztelen nők vagy férfiak keresték.

Csak éppen nem önszántukból.

Nem azért buliztak, mert ehhez volt kedvük.

Erőszakkal tették rabszolgává őket.

Így szolgálták Karlt és bűnös birodalmát.

Jó pár híresség adta át magát önként és dalolva a perverz élvezeteknek.

Fogalmuk sem volt róla, hogy közben lefényképezik őket. A lemezkiadó ezekkel a fotókkal zsarolta a művészeket. Elorozta tőlük a jogdíjaikat. Aljas szerződéseket kényszerített rájuk, így semmizték ki őket. Póráz került a nyakukba. Lehet, hogy egy előítéletes szemétláda vagyok, de azt gondolom, jó pár sztár nagyon is rászolgált erre.

A gondot csak az jelentette, hogy rólam is készült néhány ilyen fotó, igaz, nem azért, mert én is részt vettem ezeken a züllött bulikon.

Amikor Royce lecsapott, és elérte, hogy a bizonyítékai alapján letartóztassák Karl Fitzgeraldot meg egy világhírű rockzenészt, Cory Douglast, én is léptem.

Kétségbeesetten jóvá akartam tenni az elkövetett hibákat. Ez a veszélyes játszma azonban könnyen az életembe kerülhet.

A bűn birodalmának gyökerei ugyanis jóval mélyebbre nyúltak annál, mint azt bárki is sejtette volna.

Én azonban nem foglalkoztam ezzel, mert volt valami, amit mindenképpen jóvá kellett tennem.

Hiszen minden mást elvesztettem, ami fontos volt nekem.

Egyedül Royce tudott ezekről a dolgokról. Csak benne és Kade-ben bíztam.

Közelebb léptem hozzá, és suttogva ezt mondtam:

– Komolyan azt hiszed, nem tűnik fel nekik, amit elvettem tőlük? Hagyják, hogy megússzam? Mindketten tudjuk, hogy Karl csupán bábu volt. Beáldozható. Nem lehetnek kétségeink afelől sem, mennyire feldühítettük a valódi nagyfőnököt, ezt a szörnyeteget, aki a világ urának képzeli magát. Bármire hajlandó, hogy elkerülje a leleplezést. Ha a nyomomra bukkant, akkor a lehető legnagyobb baromság volt idejönnöm.

Ezzel az erővel akár egy hatalmas céltáblát is szegezhettem volna az ajtómra. Pontosan azokra szabadítottam rá a szörnyetegeket, akiket mindenáron meg kellett volna kímélnem.

Royce a vállamra tette a kezét.

– Akár a te fejedre pályáznak, akár az enyémre, mi egy csónakban evezünk. Azt viszont meg kell értened, hogy a per kezdetéig meg kell őriznünk a hidegvérünket, világos?

Dühösen rábólintottam, és a messzeségbe révedve válaszoltam.

– Persze!

Csak azt nem tudtuk, hogy a fenébe úszhatnánk meg az egészet. Mégis miként maradjunk talpon, ha minden ellenünk dolgozik?

Royce lesimította a zakóját.

– Most viszont menjünk vissza a buliba, mielőtt bárkinek is feltűnne, hogy leléptünk!

– A kishúgom szétrúgja a segged.

Elvigyorodott, ahogy elindultunk vissza a szálloda felé.

– Dehogyis! Megkért, hogy vigyázzak rád.

Felvontam a szemöldököm.

– Azt hiszi, hogy szárazdajkára van szükségem?

– Azt gondolja, hogy bajba keveredtél. Ez biztos.

Önkéntelenül is felnevettem.

– A húgom szerint te tartasz majd vissza a balfogásoktól? Ismer ő téged?

Komoran felnevetett.

– A húgod gyakorlatilag a tudtomra adta, lelkesen támogat minden olyan lépést, amivel elérhetjük, hogy Karl és Cory megbűnhődjön, mégpedig keményen. Azt hiszem, ebbe belefér az is, hogy vigyázok rád.

Sokatmondó pillantást vetett rám. Minél kevesebbet tud a húgom, annál jobb. Már úton volt náluk a baba, ráadásul a per kezdete előtt szeretnének össze is házasodni. Nem akartuk felzaklatni vagy nyugtalanítani Emilyt.

– Igazságot akarok szolgáltatni. A húgomnak. A te húgodnak. Minden áldozatnak – feleltem.

Karl és Cory túl sok hozzám közel álló embernek okozott szenvedést. Ideje volt bosszút állni.

Azt mondják, édes a bosszú.

Dehogyis!

A megtorlás könyörtelen, mint egy kibaszott hóhér.