Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/kategoria/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Meghasadt valóság, 2018

Nyomodban, 2019

Kettőnk titka (Függőség I.), 2019

Kettőnk bűne (Függőség II.), 2020

Mennem kell (bővített kiadás), 2020

Mögötted!, 2020

Nőiségnapló, (társszerző: Sienna Cole), 2021

© Ludányi Bettina, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5700-13-4

Scott

Hajnali három óra van.{1} A sikátor bűze beszökik az orromba. Felfordul tőle a gyomrom. Elindulok a reflektorok felé. Mintha egy mély vízben gázolva próbálnék előrejutni. A lábaim nehezek. Minden lassított felvételként zajlik körülöttem. A mozdulatok egy örökkévalóságnak tűnnek. A kollégáim rám köszönnek. Ahhoz is erőfeszítést kell tennem, hogy kinyissam a számat, de azért visszaköszönök.

Lassan feltűnik előttem Donald Hill alakja, aki a holttest fölött guggol. Mellette már ott a társam, Paul Santiago. Összefont karral bámulja a testet, a szemei üvegesek. Nincs itt velünk. A gondolatai teljesen máshol járnak. Ahogy az enyémek is. Vajon rajtam is ennyire látszik? Az arcomon ott vannak az árulkodó jelek? Annak a jelei, mennyire nehéz minden alkalommal egy halott fiatal nő arcába nézni? Szomorúság markol a szívembe. Nem hagyhatom, hogy átvegye az irányítást felettem. Néhány hosszú lélegzet segít elengedni. Beszív, kifúj. A mellkasomban csökken a nyomás. Beszív, kifúj. Háttérbe szorítom az embert, és előhívom a nyomozót.

Hirtelen beszökik a fülembe a beszélgetések zaja. A fények élesebbek, a színek élénkebbek lesznek. Az elmém teljesen kitisztul, a lassított felvétel felgyorsul. Megtorpanok a halottkém mögött, mire a társam is kiszakad a révületből.

– Szebb reggelt is el tudtam volna képzelni – morogja a szemét forgatva, látszik a lehelete beszéd közben.

– Szerintem mindannyian – válaszolok kimérten.

Azt mondják, minden nyomozó bekérgesedik egy idő után. A folyamat egy része tudat alatt zajlik, más része pedig tudatos. Muszáj falakat emelni a szívünk köré, különben elveszítjük önmagunkat. Napi szinten találkozni a halállal, pusztító. Felemészti az ember lelkét, ha nem óvja meg. Nekem ezt még nehéz kezelni, nagyon oda kell figyelnem rá, hogy szakmai szemmel nézzem az eseteket, ne pedig az emberség és az igazságérzet szemüvegén keresztül. Próbálok ebben szigorú lenni magamhoz. Keményen leállítani a gondolataimat, ha azt veszem észre, hogy érzelmi spirálba hajszolnak. Bár csak néhány éve vagyok nyomozó. Talán évtizedek múlva olyan leszek, mint egy megrogyott, kérges, öreg fa a sok kis friss hajtás között.

– Mit tudunk? – kérdezem dr. Hillt, és leguggolok mellé. Hirtelen erős déjà vu érzés csap arcon. Hat hónap telt el azóta, hogy lezártuk Diana Henderson esetét.{2} Élénken él a fejemben az emlék, amikor ugyanígy guggoltam egy fiatal lány holtteste fölött a Hermann Brown Parkban. „Mit tudunk?” – kérdeztem akkor is Hillt, közben azon gondolkodtam, hogy ennek nem így kellett volna történnie…

– Nagyon érdekes – szakít ki a múltból dr. Hill. Kesztyűs kezébe veszi a nő csuklóját, hogy közelebbről is meg tudjam nézni. – A vágás nagyon precíz, szinte művészi. Orvosi szemmel, azt mondom, tökéletes. És ugyanez a helyzet a nyakán lévő vágással is.

A nő a harmincas éveiben járhat, hosszú, barna haja szétterül a feje körül. Testét nem borítja ruha, meztelenül fekszik a húgyszagú sikátor betonján.

– Első ránézésre azt mondanám, először a csuklóját vágta fel. Talán volt valami oka annak, hogy így tett. Bár sok vért veszített, a halálát a nyakán lévő vágás okozta. – Hill lenéz a holttestre, és nagyot sóhajt. – Persze ez csak az előzetes véleményem. A vizsgálatok után többet tudok mondani.

– Mit gondol, mikor állhatott be a halál? – kérdezem, majd hozzáteszem: – Az előzetes véleménye szerint.

– Néhány órára tippelnék. Még nem érezni a hullamerevség jeleit.

– Tervezettnek tűnik – szúrja közbe Paul, új mederbe terelve ezzel a beszélgetést. Hill feláll a test mellől, és egyetértően bólogat.

– Én is ezt mondanám. Ilyen vágást nem tud ejteni senki, ha sietnie kell, mert megzavarhatják. A tettes biztosan elcsalta valahová ezt a nőt.

Valószínűleg el is kábította. Mozdulatlanul kellett feküdnie ahhoz, hogy ehhez hasonló, precíz sebet ejtsen rajta.

Megdörzsölöm a szemem, és felállok én is a test mellől. Paulra nézek. A tekintetünk találkozik. Semmi jót nem olvasok ki az övéből, ahogy valószínűleg ő sem az enyémből.

– Nagy a csend, nyomozók – szúrja közbe a halottkém.

– Amint beszállítják a holttestet, a vérvizsgálattal kezdjen, doki! Biztos vagyok benne, hogy elkábították a lányt. Tudni akarom, mivel – mondom. – Illetve azt is, hogy ivott-e alkoholt vagy fogyasztott-e bármilyen drogot közvetlenül a halála előtt.

– Akkor szólok is a fiúknak, hogy tegyék be az autóba. Itt már úgysem tehetek semmit. – Az elsők között ért ki a helyszínre. Ő lakik közülünk a legközelebb. – Átadom a terepet teljes egészében a helyszínelőknek. Ó, mielőtt elfelejtem! Morris várja magát, nyomozó – biccent fejével a sikátor mélyére, a reflektorok mögé.

– Kösz, doki!

Elindulok Anette Morris, a helyszínelők vezetője felé. Egy járőrrel álldogál a félhomályban, amihez a szememnek hozzá kell szoknia az erős mesterséges fény után. Később veszem észre, hogy valaki ül előttük egy vastagnak látszó, ócska pokrócon. Egy nő az. Előre-hátra ringatja magát, a hátánál a vasajtónak egy koszos párna van támasztva, a testét vastag kabáttal és plédekkel próbálja védeni a januári hidegtől.

– Scott, végre! – kiált fel Morris, amikor meglát. Vesz egy mély lélegzetet és hosszan kifújja. – Ez a nő állította le a járőröket a főúton.

– Ő vezette ide a rendőröket?

Anette Morris bólint.

– Hajléktalan. Alkoholista és drogos. Majdnem elütötték. Kirohant az útra eléjük. Először azt hitték, hogy csak fel akarja hívni magára valamivel a figyelmet, aztán szerencsére követték. De sajnos semmit sem sikerült kiszedni belőle. Őrültségeket beszél – forgatja a szemét. Anette Morris csinos és okos nő, viszont nem a türelem mintaképe. Nagyon hamar elveszíti a fejét.

Közelebb lépek, és leguggolok a nővel szemben. Próbálom elkapni a tekintetét, de képtelenség. A szeme össze-vissza cikázik, és nem hagyja abba a ringatózást.

– Hölgyem, a nevem Scott Flynn. Nyomozó vagyok az állami rendőrségnél.

Heves bólogatásba kezd, de nem mond semmit. Felnézek Anette-re, aki bosszúsan megvonja a vállát. Ő aztán megmondta, hogy nem fogok semmire se menni vele.

– El tudja mondani, hogyan találta meg a nőt?

– Mármint a hullát? – felröhög, de rögtön abba is hagyja. Az öklét a szájához emeli és ráharap, aztán újra az ölébe ejti. – Ételt kerestem, ételt kerestem. Megláttam. Magas volt. Egy táska a kezében. Nagy táska. A halál volt. Csuklyát viselt. A halál hozta ide.

– A halál? – kérdezek vissza érdeklődve, nem leplezem megdöbbenésemet.

Volt már dolgom beszámíthatatlan szemtanúval és tettessel is. Nem lesz könnyű megtalálni zavaros gondolatai között az igazságot.

A nő bólint, és most először néz rám. Abbahagyja a ringatózást, és lassan közelebb hajol. Megcsap a belőle áradó bűz. Ahogy szóra nyitja a száját, kivillannak elrohadt fogai, a kibírhatatlan szag még erősebb lesz.

– Azt motyogta, azt motyogta, hogy a lelke már az övé.

Felvonom a szemöldököm.

– A lelked már az enyém, ezt mondta – ismétli meg. – A lelked már az enyém, a lelked már az enyém, a lelked márazenyém, alelkedmárazenyém, alelkedmárazenyém – kántálja, majd a szavai újra nevetésbe fulladnak. A hideg végigfut a hátamon, beleborzongok. – Meglátott. A halál meglátott. Megijedtem. Üvölteni kezdtem és nekirontottam. Nekirontottam. Elejtette a táskát. – Két tenyerét a fejére szorítja. – Elejtette. Elszaladt.

A tekintete hirtelen réveteggé válik. Pár másodpercig tart. Aztán rám néz, és folytatja.

– A táska itt maradt. Belenéztem. Ő volt benne. – Koszos, remegő ujjával a holttest felé mutat. – Ő volt benne. Kiszedtem.

– Úgy érti, hozzányúlt a testhez? – vágok közbe.

– Bizony! – dalolja mögöttem Anette csilingelő hangon.

Remek…

– Kiszedtem – röhögi. – Ott volt benne. A táskában. Összehajtva, mint egy pokróc. – Újabb nevetés. – A halál tette a táskába.

– Valóban találtunk egy hatalmas, fekete táskát, benne a nő hajszálaival. A történetnek ezt a részét alátámasztják a bizonyítékok. Na de a halálos mese…

– A halál itt volt! – üvölti a nő Anette felé. – Hozta a lányt. A lelked már az enyém – ismétli meg még egyszer a tettes szavait. – Kiszedtem. Lefektettem. Aztán megijedtem.

A nő a fejét ingatja, és zokogni kezd.

Anette a vállamra teszi a kezét, én pedig felállok. Megerősíti, hogy nekik is ugyanezt mondta, de szerintük semmi értelme a halálos mesének. Én máshogy vélekedek erről. Még nem tudom, mit gondoljak, de a mellkasomban érzem, hogy ez a nő most sokkal többet segített nekünk, mint hinnénk.

„A lelked már az enyém.” Érzem, hogy ez a néhány szó az egész nyomozás alatt kísérteni fog.

– Mi legyen vele? – kérdezi Anette a hajléktalan nő felé bökve.

– Hívd ide Pault, te pedig folytasd tovább a munkát. Bevisszük és kihallgatjuk, mint minden más tanút. – Lenézek a nő ujjatlan kesztyűbe bújtatott kezeire. – Ujjlenyomatot is veszünk tőle, hogy össze tudjuk hasonlítani a testen találtakkal.

– Jó kis kihallgatás lesz – szúrja közbe Anette.

– Később majd kihámozzuk, mit akar közölni velünk a maga módján. Ha meg nagyon nem megyünk vele semmire, bent tartjuk 24 órát, míg valamennyire kitisztul a tudata. Megpróbálunk tőle vért is venni, bár nem hinném, hogy engedné. Meglátjuk. Jó lenne tudni, mit vett be vagy lőtt magába.

Anette bólint, és elsétál mellettem. A járőrnőhöz fordulok, hogy megkérjem, vezesse el a nőt, és szállítsák be az őrsre, de az arcát látva muszáj megkérdeznem tőle: – Jól van?

Rám pillant. Az orrát fintorra húzva tartja, a homlokán mély ráncokat hagy a szenvedés.

– Igen, csak…, csak egy picit felfordult a gyomrom. – Egyik keze a gyomrán pihen, a másikkal hirtelen a szája elé kap.

– Mi a neve?

Nem emlékszem az arcára, biztosan újonc.

– Leila, uram – mondja, de nem veszi el a szája elől a kezét. – Pár hete kezdtem – teszi még hozzá.

– Leila, keresse meg a társát! Várjon, amíg megnyugszik a gyomra, aztán vigyék be a nőt az őrsre.

Leila hevesen bólogat, majd gyors léptekkel elhagyja a sikátort. Paul épp akkor ér mellém, kérdőn néz a nő után. Amikor szóra nyitná a száját, hogy megkérdezze, mi történt, csak legyintek egyet.

– Ő meg ki? – mutat inkább a lépcsőn ülő szemtanúra. A hajléktalan abbahagyta a zokogást, most a rozoga vasajtónak dőlve alszik.

– Látott valamit, de nem beszámítható. Ráadásul hozzányúlt a testhez.

Néhány szóban összefoglalom Paulnak a hallottakat, mire hümmögve megvakarja az állát.

– Mivel jó sok türelemre lesz szükség ehhez a kihallgatáshoz, az őrs felé menet vehetnénk kávét – mondja. – Meg valami reggeli sem ártana.

– Egyetértek.

Megkérem Pault, hogy vigyázzon a nőre, amíg én váltok néhány szót a helyszínelőkkel és a járőrökkel. Míg bevisszük kihallgatni a hajléktalant, addig fel tudják mérni a terepet, összegyűjthetik a működő térfigyelő kamerák felvételeit, és el is kezdhetik átvizsgálni azokat. Szeretek több legyet ütni egy csapásra.

Mire mindennel végzek, a közeli templom harangja öblös kongással üti el az öt órát. Megállok egy pillanatra, és felnézek a még sötét égboltra. Lágy szellő söpör végig a sikátoron. Megborzongok, és erről nem a hideg tehet. Van valami sejtelmes most a levegőben. Mintha tényleg maga a halál járt volna itt, és ellopott volna egy lelket.

John

Két tenyérrel a hideg falnak támaszkodom, a homlokomat is nekinyomom. Állatias üvöltés törne fel belőlem, de nem ereszthetem ki. Még meghallják a szomszédok. Fenn kell tartanom a látszatot. A látszat fontos. Muszáj megnyugodnom. A légzésem felgyorsul, érzem a haragot a mellkasomban. Mintha át akarná rágni magát csonton és bőrön. Lehunyom a szemem. Ökölbe szorítom a kezem, és csak a légzésemre figyelek. Le kell vezetnem a dühöt, hogy tisztán tudjak gondolkodni. Amíg ilyen intenzív érzések tombolnak bennem, addig nem tudok objektív döntést hozni. Így lehetetlen.

Beletelik néhány percbe, mire kezdek lecsillapodni. Minden levegővétellel nagy mennyiségű harag távozik a testemből. A felsőtestem remegése abbamarad, a lüktetés a halántékomban is egyre tompul.

Nem így terveztem. Egyáltalán nem. Annak a nőnek most egy szál rózsával a mellkasán kellene pihennie, porból porrá lenni, visszatérni a földbe. Ehelyett azonban egy koszos sikátorban fog megrohadni. Vagyis nem! Mert biztosan megtalálják a rendőrök.

– Az a rohadt… – A hang a torkom mélyéről morgásként tör fel. A kezeim újra remegnek a haragtól. Nem! Nem szabad átadnom magam a marcangoló érzéseknek.

Megfordulok, és nekivetem a hátamat a falnak, a fejemet is hátradöntöm. Két tenyeremmel végigdörzsölöm az arcomat, kezeimet megállítom a fejem tetején. Tudatosan, mélyen veszem a levegőt.

Még soha nem zavartak meg. Soha. Egyszer sem kellett félbehagynom a munkát valaki miatt, pedig egy gazdag bérlakás legfelső emeletén lakom, körülvéve emberekkel. És mégis, egy hajléktalan volt az, aki… Felhorkanok és nevetni kezdek. Évek óta hozok fel nőket a lakásomra időről időre, akik sosem hagyják már el azt a saját lábukon, és egy hajléktalan fog lebuktatni.

– Ezt jól elbasztad! – motyogom magamnak azokat a szavakat, amelyeket annak idején anyám vágott mindig a fejemhez, mielőtt a szart is kiverte volna belőlem. Ettől a gondolattól felszökik bennem a dac fokmérője. Megoldom. Bármit képes vagyok helyrehozni.

Leengedem a kezemet, és körbepillantok a helyiségben. A világos és tágas terek ellenére is úgy érzem, összenyomnak a falak. Muszáj elmennem valahová. Mindegy, hová, csak ki innen. A friss levegő majd segít. A kabátomért nyúlok, és már el is hagyom a lakást. A liftben a nyakamig húzom a cipzárt, és felveszem a sapkámat is. Odakint még nem kelt fel a nap, de már csak egy óra, és a hajnal átveszi az uralmat a sötéttől. Most a főbejáraton hagyom el a házat, és az ellenkező irányba indulok el, mint korábban. Ha megtalálta a rendőrség Aliciát, ha nem, egyelőre nem akarom tudni.

Talán nem lesz tisztességes nyughelye, de ez mit sem változtat a tényen: a lelke már az enyém, és örökké élni fog a vásznon. Ez a legnagyobb ajándék, amit kaphatott az életben. Szánalmas mindennapjai sanyarúan teltek. Kapott egy lehetőséget, ő azonban nem élt vele. És mennyi, de mennyi nő van még, aki hozzá hasonlóan bemocskolja nőiségének varázsát. Rossz döntéseket hoznak, aztán másokat hibáztatnak mindenért.

Houston jeges levegője hamar kitisztítja a fejemet. Már képes vagyok gondolkodni. Bánom, hogy nem tudtam kivinni Aliciát az erdőbe. Nagyon bánom. Jobban, mint azt, hogy lebuktam a hajléktalan nő előtt. Mert nem fognak elkapni. Ez biztos. Jól megterveztem és kiépítettem mindent. Az árnyékban mozgok, mégis közel a világossághoz. Sőt, olykor reflektorok fénye vetül rám. Nem véletlenül. Mindez az illúzió része. Arról az arcról, amit a külvilág felé mutatok, senki nem gondolná, hogy farkas a bárányok között. Persze én nem tartom magam ragadozónak. Gyilkos – mondja a közvélemény. Új életet adó – mondom én.

A Brays Bayou Park nyugodt és csendes ebben az órában. Csak egy futót láttam a távolban. Szeretem, ha nincs körülöttem senki. Elindulok a Waugh Drive híd felé, ami méltán híres a helyiek és a turisták körében is. Naplementekor ugyanis ezernyi denevér repked a fák fölött. Megtámaszkodom a korláton, lenézek az alattam ringatózó víztükörre.

A hajléktalannak meg kell halnia. Részben bosszúból, és részben persze azért is, mert el kell varrni a szálakat. Annak ellenére is okozhat gondot, hogy nem látta az arcomat. A kapucni alatt vállig érő, sötét parókát viseltem, a kabát és a cipő, ami pedig rajtam volt, már ott pihen a kandallómban és arra vár, hogy hamuvá égjen. Mindent tökéletesre csiszoltam az elmúlt két évtized alatt. Nem lehetek szertelen. Sok Aliciához hasonló nő van még ebben a városban, pláne a világon, akiknek segítenem kell.

Hirtelen megjelenik előttem az arca. Majdnem egy hónapig jártam a nyomában. Biztosra kellett tudnom, hogy szüksége van az újjászületésre. Alicia nem becsülte magát. Nem élte a nőt. Nem ragyogott. Képes volt lerészegedni egy ismeretlen férfi társaságában egy bárban. Majd hagyta, hogy felkísérjem a lakásához. Ki akarta nyitni az ajtót, de aztán azt mondta, hogy menjünk el inkább hozzám. Belementem. Hívtam egy újabb taxit, és elmentünk hozzám. Amint becsukódott mögöttünk az ajtó, rögtön megcsókolt és vetkőzni kezdett. Tárggyá tette magát előttem. Ott állt anyaszült meztelenül a nappalim közepén, de talán az alkohol miatt azt sem tudta, mit csinál. Semmi tartás nem volt benne. Odaléptem hát hozzá, és befecskendeztem neki az altatót. Talán anélkül is elalélt volna, nekem azonban az is fontos, hogy ne ébredjen fel, miközben elveszem a vérét. Ezért mindig többet adok be, mint amennyire szükség lenne.

Alicia vérének gondolata hívogató. Felállok hát a hideg padról, és elindulok hazafelé. Most jön a munkám leggyönyörűbb része: a festés. Földöntúli érzés, amikor a fehér vászon megtelik színnel és élettel. Ecsetvonásról ecsetvonásra rajzolódnak ki a nő finom körvonalai, csípőjének lágy íve, kecses tartása. Volt időm megfigyelni, sőt részletesen tanulmányozni a mozgását és minden mozdulatát. Míg beszélgettünk, a lelkének kapuján át, mélyen ülő szemein keresztül megláttam a bensőjében lüktető erőt, amit nem tudott kibontakoztatni. Sajnálatos. Szomorúsággal tölt el a gondolat, hogy milyen magasra emelkedhetett volna, ha nem adja ki az irányítást a kezéből. Mindez azonban már nem számít. A halállal új esélyt kapott.

Az ecset lassan siklik a vásznon, vörös csíkot hagy maga után. Impozáns látvány a belőle kibontakozó remekmű. Egyfajta felsőbbrendűségi érzés lesz úrrá rajtam.

– Alicia… – suttogom. – Műalkotás vagy, amelyet én keltek életre. Ahogy Isten kezében van az életünk, úgy vagy te is az én kezemben.

Halványan elmosolyodom. Élvezem, ahogy új életet adhatok. Újabb hurok, újabb vonal. Könnyedén, lágyan mozdul az ecset a kezemben. Magával ragad a pillanat varázsa, megbabonáz a vörösnek eme mély és bámulatos árnyalata. Mesterségesen képtelenség ilyen színt kikeverni. Próbáltam. Hónapokba tellett, ám minden hiába. Csak a természet tud a maga tökéletességével ilyen árnyalatot alkotni.

Leteszem az ecsetet, és megtörlöm a kezemet az ölemben fekvő ronggyal. Még csak félig van kész a festmény, de már tudom, hogy meg fogom tartani. Biztosan rengeteg pénzt kapnék érte, mégsem akarom kiadni a kezeim közül. Őt nem. Mert megzavartak. Nem tudtam bevégezni a rituálét, nem mutathattam meg, valójában mennyire fontos nekem. Ezért nagy becsben fogom tartani a lelkét. A közelemben lesz. Hogy lássam. Hogy érezzem. A galéria egy olyan helyiségében fogom felakasztani a festményt, ahová csak a legkülönlegesebbek kerülhetnek be.

Anyám mindig azt mondta, hogy soha nem viszem majd semmire. Baromnak és semmirekellőnek hívott. Vajon mit szólna most, ha látná, hogyan élek? Ha megmutatnám neki a gyűjteményemet? Tetszene neki a róla készült festményem?

Mikor gyerek voltam, sosem nézte meg egyetlen művemet sem. Nem érdekelte, ahogy semmi más sem velem kapcsolatban. Az utolsó pillanatban is olyan közömbös volt, mintha nem épp az élete érne véget. Nem éreztem rajta sem félelmet, sem fájdalmat. Sőt, mintha várta volna. Mintha ezért a pillanatért élt volna már régóta. Hát megkapta. Egyszer mindannyian megkapjuk.

Újra a festményre nézek. A női alak háttal áll nekem. Meztelen. A műkedvelők imádják a festményeim erotikus tartalmát, pedig valójában nem ezért festem le a nőket ruha nélkül. A lemeztelenítés szimbolikus. A pőreségben van valami tisztaság. Újra Alicia vérébe mártom az ecsetet, és folytatom a munkát. A vásznon megjelenő nő hegedűt tart az egyik kezében, vonót pedig a másikban. A hegedűt a vállához érinti, épp játszani készül. Tudom, hogy Alicia is hegedült régen. Kihallgattam egy beszélgetést a barátnőjével kávézás közben. Azt mondta, nagyon hiányoznak neki azok a gyermeki idők, mert akkor még önfeledtnek és boldognak érezte magát. Vajon mikor vesztette el mindezt?

Mikor adják fel a nők? Mi volt az a pont az életükben, ami elindította őket a lejtőn? Mikor érték el a gödör alját? Mikor döntötték el, hogy nem fogják megállítani a hanyatlást? Az ember hajlamos elfeledkezni róla, hogy van választása. Abban az illúzióban élnek, hogy ki vannak szolgáltatva a világnak. Pedig valójában a jelenlegi életük a saját választásukból született. A „nem tehettem semmit” csupán egy mondat, amit arra használnak, hogy ne kelljen felelősséget vállalniuk a döntéseikért. Az anyám is pontosan ezt a játszmát játszotta egész életében. Alicia is dönthetett volna úgy, hogy újra hegedűt ragad. Hogy visszahozza az életébe azt a lelkesedést, amelyet elveszített. De nem tette. Nem döntött önmaga mellett, hát megtettem én helyette.

{1} A jelenethez illő zene: London Grammar – Nightcall

{2} Diana Henderson esetéről a Mögötted! című regényben olvashatsz.