Copyright © Mátrai Szilvia, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Coverist Studio – Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Kővári Bettina

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Mátrai Szilvia

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5702-94-7

Köszönöm dr. Süli Ágotának a szakmai támogatást, és a StoryCoaching-csoportnak, hogy az alkotóközösség tagja lehettem.

A történet szereplői a valóságban soha, csak a fantáziámban születtek meg. Ha hasonlóságot vélsz felfedezni, kedves olvasó, gondolj arra, hogy sorsunk sokszor nagyon hasonlít, csak különbözőféleképpen…

0.

Nem érzem magam túl jól olyan helyzetekben, mikor vágyakozom valami vagy valaki után, de külső körülmények miatt várnom kell a beteljesülésre. A késleltetéssel alapvetően nincsen problémám, amikor ez az én döntésem és teljesen irányításom alatt áll. Általam nagyon kedvelt eszköze ez a vágyakozás fokozásának és az intenzívebb végkifejlet elérésének.

Viszont talajvesztetté válok, amikor kicsúszik a kezemből az irányítás, mint ahogy ezen a forró júniusi kora estén is történt. Bizonyos szempontból akár bagatellnek is mondható az az apró körülmény, ami elindította bennem a kontrollvesztés miatti veszélyérzést. Annyi történt csupán, hogy a hídon megtorpanásra kényszerített a forgalom. Pedig a budapesti közlekedés gyakran tartogat ilyen meglepetéseket. Azon a napon is, mint mindig, megnéztem indulás előtt a Wazét, ami gördülékeny utat és kiszámítható menetidőt ígért. A híd közepén mégis leállt a haladás. Rossz érzésem támadt, gondoltam, telefonálok egyet.

Sokáig kicsengett, aztán mégis felvette Kriszti a telefont, de nem szólt bele. Másodpercekig hallóztam, aztán megértettem, hogy nem akar, vagy nem tud beszélni. Ilyet korábban nem tett velem. Kinyomtam.

A forgalom még mindig állt az Erzsébet hídon Pest felé, viszont a szembejövő sáv addigra kiüresedett. Nem érdekelt a záróvonal, se az irányjelző, se semmi a világon, csak hogy meneküljek. El, minél messzebbre innen.

Egy pillanat alatt döntöttem, megfordultam, és kihúzattam a kocsit, a kánikulától puhuló aszfalt úgy fogta vissza a kerekeket, mint télen a friss hó. A Szent Gellért-szobor olvadozva vigyorgott rám a hőségben, úgy tűnt, hogy kissé előredől, mintha sóvárogná az alatta robogó vízesés hűvösségét. Ő sosem fogja megkapni az enyhülést, de abban bíztam, hogy én igen.

A megfordulás óta eltelt néhány másodperc elég volt ahhoz, hogy új erőre kapjak és bizakodni kezdjek, hogy ha a pesti oldalon nem találom meg a vágyott élményeket, akkor az ellenkező irányban keresve jó úton járok. Szlalomoztam a sávok között, és élveztem, ahogy a buszsávban kielőzöm az öklüket dühödten rázó lúzereket.

Tíz perccel fél hét után csörgött először a telefonom. Nem vettem fel. Öt perc múlva megint hívott a másik nő, de nem volt kedvem kimagyarázni magam, úgyhogy kinyomtam.

Az autópályára kanyarodva még nem tudtam biztosan, hová tartok, csak az irányt éreztem. A szabályok nélküli vezetés azt a megnyugtató szabadságot adta, amit gyerekkoromban kaptam Henriettéknél. Náluk sosem kellett úgy viselkedni, mint otthon. Náluk kiszámítható volt a hangulat, nem kellett rettegnem, hogy mikor csinálok valamit rosszul. Gyakran menekültem át hozzájuk, amikor a szüleim egymás torkának ugrottak. Apám nehezen bírta a frusztrációt, apróságokból is pusztító offenzívát kerekített. A csúcson rendszerint anyám elsírta magát, és akkor vett elő engem. Hacsak nem futottam át időben a szomszédba.

Nagy bajba kerülhettem, amikor nem kapcsoltam elég gyorsan. Ilyenkor elárasztott kétségbeesett dühével. Kivétel nélkül talált magának rajtam egy gyenge pontot, amelyen megtapadhatott, és ütött-vágott, de nem fizikailag. Arra még önkívületi állapotában is tudott figyelni, hogy csak szavakkal.

Ezt az állapotot megelőzendő, vagy amikor nem voltam eléggé éber és megtörtént a megsemmisítés, akkor felépülést remélve szaladtam, menekültem Henriettékhez. Az anyja megértő volt velem, nem faggatott, hiszen hallotta, látta, mit művelnek szerencsétlen szüleim, akik egyébként szerették egymást. Henriett eleinte kedves szóval és gyermeki játékokkal vigasztalt, majd empátiája az évek során szerelemmé érett.

Körülbelül tizenkét évesek lehettünk, amikor szokás szerint egy hangos csetepatéból egyenesen a nyakigláb, csupa szív kislány ágyában landoltam. Egy nagy, rózsaszín felhőként emlékszem a szobára, aminek az ajtaja ezúttal is ránk csukódott. Hason fekve vetettem magam az ágyára, és miután kettőt csaptam akkorra már férfihoz méltóan erős öklömmel a paplanra, Henriett határozottan megfogta a kezemet, szétnyitogatta az ujjaimat, összekulcsolta az övéivel, gyengéden a hátamra fordított, és ráült a hasamra. Ezúttal a csókolózást választotta a vigasztalás eszközéül.

Tizenhárom évesen már úgy simogattam őt, ahogy egy férfi a nőt. A tizennégyet éppen csak betöltötte, én már inkább a tizenöthöz voltam közel, amikor egyik futásom után megtörtént közöttünk az első eggyé válás. Az anyja, Kerekesné mit sem tudott ebből, csak bekopogott Henriett szobájának csukott ajtaján, és közölte, hogy leteszi az ajtó elé a süteményes tálcát. Tisztában volt vele, hogy a fiúk nem szeretik, ha sírni látják őket, és büszke volt a kislányára, aki ilyen melegszívű és diszkrét megmentője egy szegény fiúcskának. Nem is sejtette, mi történik odabent.

Henriettnél csodásabb partnerről egyébként nem is álmodhattam volna a testem felfedezéséhez. A lelki terrort leszámítva amúgy otthon is csodás volt a gyermekkorom, nem szenvedtem hiányt semmiben.

Már az M1-es autópálya kivezető szakaszán haladtam, amikor hét után pár perccel megérkezett az első üzenet, ami visszarángatott a vigasztaló szabadság emlékeiből. Nem volt benne semmi szemrehányás, csak aggodalom és várakozás. Egy pillanatig úgy terveztem, megállok a következő pihenőhelynél, hogy válaszoljak valamit. Aztán el is illant ez a késztetés, mert a szédítő sebesség sokkal többet ígért.

Nem tudom felidézni, pontosan mikor döntöttem el, hogy Henrietthez megyek. Talán, amikor megfordultam a hídon, abban a pillanatban a testem és a lelkem tudta már, csak az elmém késlekedett a megértéssel. A körtemellű Henriett Bécsben élt. Egyetemista korunkban költözött ki a szüleivel. Akkoriban már túl voltunk több viharos szakításon, amelyek fájdalmát aztán mégis egymással vigasztaltuk. Henriett magában nekem kevés volt, nélküle viszont minden üres.

Amikor egy-egy kitudódott megcsalásom után könnyek között visszafogadott, teljességet éreztem ideig-óráig. Aztán jött a hiányérzet, amit csak az újabb hódítás mámora szüntetett meg. Ezt a fájdalmasan gyönyörteli táncot jártuk, míg el nem tűnt az életemből, de akkor még nem tudtam, hogy sosem fog teljesen eltűnni, mert Henriett és én valahol önmagam két verziója voltunk. De egyikünk sem a legjobb verzió.

Este nyolckor érkeztem Hegyeshalomhoz. A határ után lassítottam a tempón, már nem kellett annyira a sebesség, és akkor meg minek kockáztattam volna a büntetést. Ekkor jött ismét a hívás, amit nem fogadtam, majd megkaptam a következő üzenetet, ez már sértődött hangon vagdalkozott. Nem válaszoltam rá. Rettenetesen dühített a tehetetlenség. Egyelőre nem láttam megfelelő módot a helyzetem rendezésére. Igyekeztem kizárni a gondolataimból a kétségbeesett nőt, aki rám vár, aki értem aggódik, és akitől menekülnöm kell.

Az út hátralévő részében inkább Henriettnél időztem gondolatban. Úgy döntöttem, meglepetést szerzek neki. Legutóbbi látogatásomkor már rég egyedül élt. A férje nyolc éve meghalt, a gyerekei elköltöztek. Két éve jártam utoljára a belvárosi otthonában. A környék, a nagypolgári bérház és benne a tágas lakás minden apró részletében a jómódról árulkodott, de nem hivalkodóan, inkább valamilyen nehezen megfogható, pökhendi, arisztokratikus eleganciával. Erre volt most nekem szükségem. Arra a Henriettre, aki fütyül a kispolgáriságra, aki azzal fricskázza a külvilágot, hogy gondolkodás nélkül adja oda magát nekem bármikor. Csak mert ez jó neki.

A szakításainktól mélyen sebzett gyönyörű Henriett a Bécsbe költözése után nem sokkal megismerkedett azzal a Hansszal, aki aztán elvette és gyerekeket nemzett neki. De tőlem soha nem vehette el igazából. Legközelebb néhány nappal a negyedik házassági évfordulója után futottunk össze véletlenül az utcán, amikor hazajött a szüleihez. Henriett Bécsben hagyta férjét és gyerekeit, behívott egykori lányszobájába, és ott folytattuk, ahol abbahagytuk. Akkor még nem tudtuk, hogy ezzel kezdetét vette az egymás utáni fájdalmas sóvárgás konzerválása. Azóta két-három évenként összefutunk, és ciklikusan megpecsételjük összetartozásunkat.

Alig néhány kilométerre jártam Bécstől, amikor ismét jött egy üzenet. Majd még egy és ezt követően szinte percenként egy újabb és egy újabb. Nem húzódtam félre, vezetés közben fogtam a mobilom, és kikapcsoltam az értesítéseket. Nem tudtam semmi jobbat kitalálni.

Háromnegyed kilenckor parkoltam le Henriett háza előtt. Egy ideig csak ültem a kocsiban, engedtem, hogy az estébe forduló szürkületi Bécs elárasszon megnyugvással. Felidéztem Henriett karcsú derekát, fiúsra vágott, a trendeknek megfelelően őszen hagyott hajának simogató lágyságát, erősen festett ajkát. Fogtam azt az üveg vörösbort, amit az alkalomhoz illő gondossággal választottam ki otthon, még ha akkor másik alkalomra készültem is, kiszálltam, és hosszan nyomtam a csengőt.

– Halló! – Diadalittas érzés öntött el, amint meghallottam a nő ércesre dohányzott hangját.

– Szia! Én vagyok, bemehetek?

– Atyavilág, hát meddig várjak még? Milyen kérdés!

És gyorsan nyílt az ajtó, majd gyorsan nyíltak az ajkak és minden, amit egy nő egy férfinak nyitni tud.

Nagyjából egy óra telhetett el Henriett kisportolt, bár az alsó részén lötyögő bőrű karja között, amikor türelmetlenül csörögni kezdett a mobilom a padlón szétdobált ruháim valamelyik zsebében. Az első hívásra nem reagáltam, kivártam, míg elhalkul, de aztán többször egymás után, erőszakosan szólt, kíméletlenül követelve a cselekvést.

– Menj, ne várakoztasd tovább, beszélj vele! Átmehetsz a másik szobába, de azt sem bánom, ha hallom. – Henriett az ágyban fekve rágyújtott egy cigarettára.

– Nem kéne az ágyban dohányoznod. Veszélyes. – Enyhén szédelegve feltápászkodtam, és a süppedős szőnyegen szétdobált ruháim között a drapp vászonnadrágom zsebében kitapogattam a mobilomat.

– Szerintem meg nem ez a veszélyes, hanem te.

A mobilommal a kezemben visszafeküdtem mellé, az én oldalamon gyűretlen szaténlepedőre. A combomat az övéhez érintettem, gondosan magunkra húztam a takarót. Bár meleg volt odakint, a klímából jeges fuvallat áradt, és ettől mindkettőnket óvni akartam. Levettem a telefon hangját, megnéztem a nem fogadott hívásokat, majd felszínesen végiggörgettem, aztán kitöröltem az üzenetek sorát. Letettem a mobilt az ágy melletti törtfehér éjjeliszekrény márványlapjára.

– Hoztam egy üveg vörösbort – indultam a poharakért.

– Most ne azt, inkább vedd ki a hűtőből a száraz pezsgőt! – kérte Henriett, és határozott mozdulattal nyomta el cigarettáját az ölében heverő hamutálban.

Ámulatba ejtett a konyha makulátlan tisztasága és ragyogása. Kivettem a hűtőből az aranyszínű Bollingert, enyhe pukkanással húztam ki a dugót, és két kristálypohárral a másik kezemben tértem vissza a hatalmas franciaágyba. Ruhátlanul kortyolgattuk a pezsgőt egymás külső változásait vizsgálgatva. Henriett teste furcsán, szokatlan módon öregedett. Sehol egy narancsbőr vagy olyan hiba, amelyen megakadhattak volna simogató ujjaim. Puha bőrén akadálymentesen siklott a kéz.

Csak ez a bőr valahogy vékonyabb és szárazabb lett. Puha és mégis száraz, szánalommal töltött el, amikor megtaláltam magamban a megfelelő szót: löttyedt lett a teste. És a melle aszott. Elnéztem inkább a test felett, ami valahol az én ötvenbe forduló testem tükörképe volt, és a várost kezdtem figyelni az ablakon át. Már besötétedett, de az utcai fények vibráltak. Ahogy a telefonom is, mert a rezgést elfelejtettem kikapcsolni. Henriett átnyúlt a mellkasom felett, és megfogta a szekrénykén heverő mobilomat, lógó melle a szőrzetemet súrolta.

– Mi a kódod?

Megmondtam neki. Együtt néztük meg az imént érkezett fényképet. Egy átlátszóra fogyott fekete, egy telt és egy karcsú szőke nő egymásba kapaszkodva, üvegekkel és poharakkal körülvéve, csatak részegen, nagy szemmel meredtek a kamerába. Összerándultak az izmaim, de valahogy nem volt bennem semmilyen megfogalmazható érzés.

– Milyen szép kis hölgykoszorú! – jegyezte meg Henriett felvont szemöldökkel, és gúnyosan kacagott.

Rettenetesen dühös lettem. Reszkettem, és minden porcikám megfeszült. Tehetetlenségemben, vagy ki tudja, miért, potyogni kezdtek a könnyeim. Felpattantam az ágyból, a teraszajtóhoz mentem, kinyitottam, és mélyeket lélegeztem a bécsi levegőből. Henriett mögém lépett szintén meztelenül, hátulról átölelt, gyengéden simogatta a hajamat. Megsajnált, és a fülembe súgta, hogy ennél sokkal jobban kellene magamra vigyáznom.

Próbáltam mélyeket lélegezni a langyos nyáresti levegőből a bécsi arisztokrata bérház erkélyén, de fuldokoltam. Olyan érzés volt, hogy nem megy bele a levegő a tüdőmbe. Nem akartam többé ez az ember lenni.