Nemere István

Holtak harca

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2021

EPUB ISBN: 978-963-453-758-8

MOBI ISBN: 978-963-453-759-5

HOLTAK HARCA

1.

Vincent érezte, hogy valami történik körülötte. De kezdetben nagyon halvány volt ez az érzés. Igen mélyről merült fel, az előző mélységet is önmagában érezte, mikor a tudatfelszín közelébe ért. Lebegni kezdett.

Ronggyá szakadt álomképek kavarogtak fejében, néha pedig úgy tetszett, ő is része ezeknek. Sötét folyosókon látta magát halványan, aztán négykézláb araszolt fel egy dombon, esőcseppé változott, felhőből zuhanó, szertefoszló esőcseppé – majd ágak csapdosták mit sem érző bőrét, aztán vakító fény koronázta fejét...

Lassan mintha fizikailag is érzékelni kezdte volna testét. Úgy rémlett, a hátán fekszik. Mindenesetre nyomást érzett a lapockáin. De nem volt benne biztos, az ő súlya-e, az ő háta-e. És hol van?...

A tudatfelszín alatt úszkált, elvakított hal, fényre törekvő egysejtű. A hangok még mindig nem hatoltak el hozzá, mégis szinte testében érezte a rezgéseket. Talán zene volt. Miért szólna a zene? – gondolta, nehezen rakta össze a szavakat, agya is mintha apró csatornákba folyt volna szét, nehezére esett minden, de percről percre jobban érezte magát. Az állapot, melyben volt, nem hasonlított semmihez, amit addig valaha is átélt. Álmos volt, tagjait mézbilincsbe verő, édeskés semmi, igen, álom...

Később – nem tudta, mennyi idő telhetett el közben – kezdte összeszedni a gondolatait. Nagyon nehezen ment, fájdalom lüktetett benne valahol – nem tudta hol. Az édes, álomszerű kábulat átadta helyét valamilyen riadóállapotnak. Vincent még mindig nem tudta, kicsoda ő, és hol van. De egy kép tolakodott agyába, sokáig homályos volt, érthetetlen. Aztán zölddé vált minden. Erdő?... Erdő. Pázsit. Perspektíva ugrott be, az erdő hátraszökkent, folyó kanyarodott elő, a pázsit és a távoli dombok közé. Még vibrált a kép, a fájdalom kissé csökkent, de nem tűnt el, meglapult valahol az átkozott. Vincent önmagát szedegette össze, múltat kutatott, emlékeket. A pázsit szélén egy-ház is áll, ott kell állnia, az álomszerű képen mégsem látszik. De ott van, biztosan ott van. Vincent görcsösen ragaszkodik a gondolathoz, közben túlemelkedve a lapuló fájdalmon, örül, hogy van gondolata. Hogy emlékszik valamire. Mert tudja, TUDJA, hogy az a ház az életéhez tartozik, támpont ez, és alap is, hátha ráépül most valami...

Rohamosan javul a dolog. Tisztán érzi a nyomást a lapockáin, a derekán. Mintha beszélnének körülötte. A szavakat nem érti. Azt sem, milyen nyelven szólnak. A hangok egyelőre nem többek pókhálónál, azonnal elfoszlanak, elnyomják őket a képek.

A képek...

Nyári meleget érez az arcán. Ott áll a pázsiton, igen, ott áll, egyszerre érzi ezt, és látja magát mintegy kívülről, kicsit felülről, akár egy szélesvásznú filmen. A folyót nézi. Fehér csónak közeleg, valaki ügyetlenül evez. Szőkésbarna hajkorona. Egy kéz kapja el a parti cölöpöt – gyűrű aranylik a nedves, mohás fa mellett -, aztán mosolygó arc bukkan elő. Edina!...

Lábak surrognak a fűben, bár Vincent most nem hallja a neszt. Semmit sem hall. Beissza a képzeletlátványt, fényárban áll. A csónakból egy kisfiú is előugrik, ők ketten egymással versenyezve futnak Vincent felé, mosolyuk, nevetésük úgy ragyog, akár a nap...

Most hirtelen fázni kezd. A hideg felülről ömlik lefelé, először a fejében érzi, a nyakában hátul. A mellében. Levetkőztettek, gondolja. Kik lehetnek ezek?... Orvosok? És én... velem mi van? Halványan sejti, hogy történt valami, öntudatlan főszereplője olyan eseménynek, amiről most ugyan semmit sem sejt, de hamarosan tudni fogja...

Aztán a hideg is elmúlik. Visszatér a zenéhez hasonló nesz, kellemes, távoli zsongás, gyógyító. Vincent szeretne mozdulni, érzi magában a vágyat – ugyanak– kor érzi tehetetlenségét is. Valahol fájdalom szúr bele, de nem tudja, teste melyik pontján történt, és “amazok" tették-e?...

Majd sokáig semmit sem érez. Lehet, hogy alszik, bár a két állapot között nem tapasztal különbséget. Később tudata felélénkül. Egyre több régi kép tolakszik agyába...

Edina mosolya. És Robert vékony lábain a fehér harisnya, amint apró teniszütőjével fel-alá futkos az udvaron. Aztán nyári reggel. A földig érő, hártyavékony, hófehér függönyök vitorlaként dagadnak be a szobába. Edina egyenletesen lélegzik mellette. A másik szobában Robert alussza álmát, rózsaszínű az arca, fejét a színes párnán nyugtatja. Ez melyik napon volt, mikor volt?... – küzd Vincent kétségbeesetten, fárasztja, kínozza már ez a harc, ki kéne bukni a felszínre, és megérteni végre mindent...

Ismét hangokat hall maga körül. Aztán – mozgás!... Világosan érzékeli, hogy teste elmozdul. Gurul; apró kerekek a padló alig észrevehető repedéseit kocogtatják hátába, igen, ez mozgás. Valahonnan valahová...

Szólni akar, beszélni. A világ mégis olyan, mintha Vincent víz alá merült volna – csak fülében a zúgást hallja, talán a szíve lökte vér dobolását a halántékán, az erekben...

Aztán rohamos változás áll be. A férfi szintte érzi a testében bekövetkező folyamatokat. Tudata tisztul. Emlékei lassan visszatérnek. Ki vagyok?... – ordítja a kérdést a világűrnyi feketeségbe, ahol múltja lapul. De a válasz már úton van, nem sokkal később meg is érkezik hozzá. Saját hangját hallja:

VINCENT MAAREN RENDŐRFELÜGYELŐ VAGYOK

A Város lüktető zaját itt alig lehetett hallani. A ház a folyóparton állt, fák és fagyalsövények között. A fehér falak szinte beleolvadtak a sötétzöld, dús növényzetbe.

Vincent a pázsiton állt, szemben a felkelő nappal. Az arcán érezte a percről percre növekvő meleget. Vasárnap volt, és ez egyben – mostanában furcsamód – szabadnap is Vincent számára. Élvezte hát az ígérkező nyugalmat. A víz tükréről millió tenyérnyi lapocska verte rá a fényt. “Olyan lehetek, mint egy félmeztelen felkiáltójel a parton, talán hajókat figyelmeztető jel" – gondolta; akadtak néha ilyen furcsa, különleges hasonlatai. De sohasem mondta el őket senkinek, legfeljebb Edinának...

A kávébarna zsalugáterek felé pillantott. Alszanak még., az asszony is, a gyerek is. Ők nem szoktak ilyen korán kelni. Neki, Vincentnek viszont vérében van a virrasztás, a korai talpra ugrás, az örökös készenlét. Mióta pedig ő lett a különleges, terroristaellenes osztag parancsnoka – hát erre a készenlétre gyakran volt szüksége.

Később a reggelinél éppen erről beszélgettek Edinával. Robert gyorsan bekapta a zabpelyhet, kiitta a tejeskávét – Vincenték minden reggel valódi tejet ittak -, egy hatalmas almával elszáguldott a kert egy távoli zugába, ahol már tegnap délután kezdetleges “várost" épített magának egy gödörben. Műanyag emberkék komfortos... barlangokban éltek. Trogloditák 2002ből! – mosolygott apja, mikor este, hazaérkezése után megtekintette a művet. Vesztére – később egészen lefekvésig magyarázhatta a gyereknek, kik is voltak azok a trogloditák, és hogyan éltek.

– Robert úgy élvezi az udvart, a házat... – mondta Edina elgondolkozva, és rámosolygott férjére. – Jó ötlet volt, hogy megvettük.

– Na hallod!... Abban a betonkockában, a tizennegyedik emeleten, az nem is volt élet.

– De közelebb voltál a kapitánysághoz. – Valahogy nem hiányzik a közelsége... Csendben falatoztak tovább. Madarak, alighanem sirályok húztak el a fejük felett. Itt a folyóparton sok volt belőlük.

Vincent tulajdonképpen boldog volt. Negyven felé közeledve ismerkedett meg Edinával. Az elvált aszszony kedvéért az addig megrögzött agglegénynek ismert rendőrfelügyelő hamarosan feladta elveit, és feleségül vette a szakmai körökben ismert divattervezőnőt. Most, nyolc év után hálás volt a sorsnak, de mindenekfelett Edinának, mert élete az esküvő napján a lehető legjobb fordulatot vette. Boldogan éltek, hamarosan megszületett Robert, a gyerek egészséges volt, mint a makk. Edina kivirult, nagyon szép aszszony lett belőle, érett, telt, kívánatos. Egy ideje a Város két legnagyobb tévéstúdiója versengett érte; a bemondónők ruháit terveztették Edinával. Vincent közben lehiggadt, megfontolt és éleselméjűbb lett; a szakmai sikerek sem várattak magukra. Hamarosan úgy emlegették, mint a Város egyik legjobb rendőrfelügyelőjét. A “fenti" elismerés sem maradt el, amikor Vincent negyvennyolc óra alatt kiderítette és elfogta a polgármester fiának elrablóit, még azon a héten megkapta kinevezését a terroristaellenes különítmény parancsnoki tisztére. Ezt a rendőrségen sem ellenezték. Vincenc rátermettségét senki sem vonta kétségbe. Az új felügyelő igazolta a belé vetett bizalmat. Az azóta eltelt időben a Városban megritkultak a terrorista bűncselekmények. Több banda került lakat alá, a különítmény nyomára bukkant néhány, hamis útleveleket és más dokumentumokat előállító nyomdának, sőt egyszer sikerült lefoglalniuk egy illegális fegyverraktárat is. Vincent a legjobb úton volt ahhoz, hogy tíz éven belül a Város rendőrkapitánya legyen, és később – kis szerencsével és ügyességgel – felkapaszkodhat a polgármesteri székbe is... “Húsz év múlva – mondogatta Trevano, a helyettese – te leszel az ország elnöke, én meg az alelnök." Trevano vidám, kerek fejű, mokány férfi volt; harmadosztályú felügyelőből küzdötte fel magát első osztályúvá, és a terroristák elleni harcot a szívügyének tekintette.

– Itt nekem is sokkal jobban megy a munka. Edina mosolyogva nézett a kertre. – Kiülök ide a rajzaimmal, és várom az ihletet... A múltkor szemérmetlenül lemásoltam a vadszegfű apró kelyhének a belsejét. Tudod, azok a lilák, amik május végén nyíltak ott a sarokban... Egészen érdekes mintákat “kölcsönöztem" így a természettől. A divatszalon vezetője nagyot nézett, amikor meglátta. “Honnan jutott eszébe ilyesmi, asszonyom?... A nők megörülnek majd ezekért a modellekért!" Persze nem említettem neki a vadszegfűt. Ez a mi titkunk.

Robert előrohant a bokrok közül, kezében egy fadarabbal. A földön keresett valamit, megtalálta, és diadalkiáltással tűnt ei ismét. A nap feljebb kapaszkodott, az árnyékok lerövidültek. Vincent érezte, hogyan ömlik szét benne a nyugalom, az elégedettség. Akár a feketeribizli-dzsem a szájában, a langyos szellő a homlokán, nyakán. Igen, ez az élet, az igazi élet.

“Negyvenöt éves leszek az ősszel" – gondolta még Vincent, miközben Edina könnyed léptekkel lopakodott a bokrok felé, hogy titokban kilesse, mit játszik Robert. A nap sütött, újra sirályok húztak el Vincent feje fölött, és a kert zöldje engedelmesen simult a lába alá.

A táj maga volt a békesség...

És ekkor odabenn a házban megszólalt a telefon. A csengő követelőzve, erőszakosan berregett, kitartóan, könyörtelenül. Vincent előre is haragudott a hívóra. A legnyugodtabb, legszebb vasárnapi hangulatot ronthatja el.

Edina már szaladt is, át a pázsiton, könnyedén szökellve. Tíz évvel volt fiatalabb Vincentnél.

Tálán téves kapcsolás lesz, reménykedett még Vincent, amint felesége eltűnt a barnára festett ajtó mögött. Maguk festették az ajtókat és az ablakokat, éppen az ilyen vasárnapokon, mint ez a mostani volt...

A csengés elhalt, aztán Edina feje bukkant fel a nyitott ablakban:

– Vincent!

És Vincent felállt, kelletlenül, ódzkodva. Amikor átballagott a pázsiton, nem sejtette még, hogy abban a percben veszi kezdetét valami, ami megváltoztatja egész életét, és annak már egyetlen perce sem lesz olyan soha, mint azelőtt volt...

Az öntudat még csak foszlányokban létezik benne, el-elszakadó vékony fátyol, erőtlen, halvány. A semmi tengere nyaldossa a biztosan érzett dolgok apró szigeteit. Vincent azt már tudja, hogy él – kezdi sejteni a testét. Furcsa érzés. Aztán mintha mélységesen mély, fekete kútban lenne; de van remény, mert látja a fenti kerek fényfoltot, homályos alakok mozognak az óriás kút kávája mentén, be-behajolnak, talán őt keresik. Vincent kiáltana, de hang nem jön ki a torkán. Mégis várja, hogy mentőkötelet dobnak le érte...

Trevano telefonált.

-Vincent?... Azt hiszem, be. kellene jönnöd.

– Vasárnap van – mondta Vincent látszólag minden összefüggés nélkül. De Trevano értette így is, értenie kellett. Hiszen Vincent naponta tíz-tizenkét órát töltött odabenn, mert száz és száz terrorista élt a Városban és környékén, közülük több tucatot állandóan megfigyelés alatt tartottak. Az ügynökök, besúgók és detektívek jelentései a nap huszonnégy órájában szüntelenül érkeztek, állandóan csengtek a telefonok, az adattároló komputerek nesztelenül halmozták magukba az újabb adatokat. Óránként tízszer kellett fontos ügyben dönteni, és a döntések többségét mindig Vincenttől várták. Egyetlen szabad napja a vasárnap volt. Edina és Robert, a folyóparti ház, a naptól hevült szél és a sirályok napja.

– Két perce kaptam a hírt, hogy Dann Sedym a Városba érkezett.

Vincent érezte, hogy kiszáradt a szája. Állt a telefonkagylóval a fülén, súlyos és hosszú volt a csend. Az ablakon át látta, hogy Edina Robertot kergeti. A kisfiú szaporán szedte vékony lábait, nevetett, és nevetett Edina is, gyöngykacaj szárnyalt a fák fölé...

– Vincent?... – Trevanót nyugtalanította a csend.

– Igen. Azonnal megyek. – Vincent letette a kagylót.

Nem nézett körül a lakásban. A valódi fabútorok barnán terpeszkedtek, a festmények pasztellszíneket árasztottak diszkréten. Vincent kiment az udvarra. Mas volt már a napfény, a szél. A pázsit, a kert.

– El kell mennem – mondta halkan Vincent. Edina ott állt előtte.

– Vasárnap van – felelte az asszony, és ebben ismét benne volt minden. A– következő órák reménye, jó együttlét, nevetések, Robert figyelése, a délutáni séta. A fürdés, a várakozva ringó csónak palánkján megtörő tenyérnyi hullám csapkodása.

– Dann Sedym a Városban van – mondta Vincent.

A kocsi szinte belefúródott az éles napfénybe; odafenn a sztrádán alig volt jármű. Vincent biztos kézzel vezette a gépet, gyakran váltott sávot, egyenletes gyorsasággal száguldott el a külvárosi negyedek felett. A magasúton ma nem volt nagy forgalom. Tudta, hogy legkésőbb húsz perc múlva a TEA főhadiszállására érkezik. A Terroristaellenes Alakulat furcsa rövidítése miatt a “fiúk" nemegyszer csak annyit mondtak családjuknak: “megyek TEÁ-zni", vagy “TEAdélután" lesz, az “ötórai TEÁ-ról" nem is beszélve.

Útközben végiggondolta mindazt, amit a rendőrség tudott Sedym ről.

Dann Sedym huszonegy évesen állt be terroristának; ennek körülményei – több későbbi bírósági tárgyalás ellenére is – homályban maradtak. Az éles eszű, de kisgyerekkorától rosszindulatú és kegyetlen fiatalember a nyolcvanas évek végén kezdett ismert lenni a “szakmában". Először bankrablásokban vett feszt; az “Első Arcvonal" nevű szervezet így teremtette elő a pénzt későbbi költséges akcióihoz. Sedym volt az, akinek vezetésével az “Arcvonal" emberei elrabolták a Városban ülésező űrkutatási konferencia résztvevőit, sőt egyiküket meg is ölték. A rendőrségnek csak négy évvel később sikerült elfognia Sedymet. A bíróság életfogytiglani fegyházra ítélte; az érvényes törvények szerint ez volt a legnagyobb kimérhető büntetés. A fegyházi őrizet ellen a legszigorúbb parlamenti ellenörző bizottság sem emelt kifogást, és mindenki meg volt róla győződve, hogy akit oda bezártak, az csak ítélete lejártával látja meg ismét a szabad eget. Két évvel később Sedym mégis megszökött. Állítólag úgy, hogy szabadlábon levő társai megzsarolták a börtön aligazgatóját, aki aztán “kihallgatásra magához rendelte" a rabot. Mindketten nyomtalanul eltűntek. Sedym akkor harmincnégy éves volt.

Vincent már a terroristaellenes különítményben dolgozott, mikor Dann Sedym ismét hallatott magáról. Emberei merényletet követtek el az elnök ellen. Ezt ugyan az utolsó pillanatban sikerült megakadályozni, de az “Első Arcvonal" bosszúból pokolgépes robbantássorozatot indított a közintézmények ellen. A mérték akkor telt be, mikor egy nagy erejű bomba a rendőrségi irattár pincéjében robbant, és veszélyes tűzvészt okozott. Az elnök rendeletére a belügyminiszter óriási jutalmat tűzött ki Sedym fejére. Akkor már – az elfogott terroristák és az “Első Arcvonalba nagy nehézségek árán beépített rendőrségi besúgók révén – ismeretessé vált, hogy az “Arcvonal" vezetését teljes egészében Sedym vette át. A maffia mintájára építette ki a szervezetet, amely egyre kevésbé volt politikai jellegű, mindinkább egy, a bűnözésért és a bűnözésből élő alvilági üzleti csoportosuláshoz kezdett hasonlítani. És bár számtalan csapdát állítottak neki – a ravasz terrorista soha nem ment lépre. A szervezet a kapcsolatok és pénzforrások kiterjedt hálózata révén időben tudomást szerzett a rendőrségi ellenakciókról; hamis útlevelekkel és iratokkal látta el embereit, illegális lakásokat szerzett nekik. És így – bár a TEA nemegyszer érzékeny csapást mért a terroristákra – az “agytröszt" vezéregyénisége, számtalan ördögien ravasz akció kiötlője, Dann Sedym elérhetetlen maradt számukra.

A hírhedt szuperterrorista legutolsó tette az emlékezetes Góliát-akció volt. Góliátnak a Város közepén álló igen magas üzletházat nevezték. Az “Első Arcvonal" mindenre elszánt tagjai egy napon megszállták az épület legfelső emeletét, ahol a Város előkelő emberei gyűltek egybe egy díszes fogadáson. A terroristák százhuszonnégy vezető üzletembert, politikust és diplomatát kerítettek hatalmukba, és a túszok életét kezükben tartva, arra kényszerítették a kormányt, hogy engedje ki a börtönből tizennyolc korábban elítélt társukat. Vincent és a TEA más vezetői ugyan követelték, hogy vessék be őket; de Sedym – ő volt az akció parancsnoka – egy bankárt és egy olajmágnás feleségét kilökette a harminckettedik emeleti ablakon, és közölte a kormánnyal, hogy nem habozik a többi tússzal is ezt tenni, ha bármilyen rendőrségi akciót kezdenek ellenük. Végül a túszok egy részével, társaival és a börtönből kénytelen-kelletlen szabadon engedett barátaival együtt elrepültek a Várossal szomszédos Lambiába, ahol menedékjogot nyertek. Ettől kezdve sokan gyanították, hogy Sedym mögött a Várossal mindig szemben álló Lambia áll.

Ezt követően lett Vincent a TEA parancsnoka. Sedymről több mint egy éve nem hallottak a Városban, és mindenki meg volt róla győződve, hogy az “Első Arcvonal" vezére még mindig valahol külföldön rejtőzködik.

De most Dann Sedym állítólag feltűnt a Városban, és ez igen baljós dolog volt. Annyira baljós, hogy az első jelentés kézhezvétele után a TEA ügyeletes tisztje riadót rendelt el a különleges csoport összes tagja számára, beleértve természetesen a parancsnokot is.

A kútból szürke, ragadós álomvízbe merült fel, talán aludt. Ez jó ideig eltarthatott – és már halványan érzékelte az idő múlását is. Ennek örült. A testében valahol vér száguldott, szervek mozdultak, szíve verését is hallotta. Még mindig feküdt, puha ágyon? Szerette volna kinyitni a szemét. Ehelyett fura fényes foltokat látott, ütemesen tágultak, eltűntek, ismét megjelentek a semmiből, és növekedni kezdtek. Élénkpiros és fekete, barna és sárga galaxisok kavarogtak...

Vincent nem került haza vasárnap; az események egymásra torlódtak, és az órák úgy repültek, hogy észre sem vette. Először is riasztották nemcsak a TEA, de a városi rendőrség többi osztályának besúgóit is. Ügynökök százai rajzottak ki az utcákra. Az álmos vasárnap délutáni napsütötte utcákon, a parkokban, fülledt mozikban, a metróállomásokon, olcsó és elegáns éttermekben, de még templomokban is másokat szemlélő férfiak és nők kószáltak. A polgári ruhás detektívek a leggyanúsabb lakásokat, villákat, külvárosi lebujokat figyelték. A repülőtér, a vasútállomások, az éjjelnappal nyitva tartó áruházak zárt láncú, belső televíziós hálózatainak monitorai mellé is odatelepedett egyegy detektív. Izzadt tenyerek markolták Dann Sedym két évvel korábban készült fényképét – bár senki sem tudta, ugyanolyan-e most is, vagy közben valahol külföldön plasztikai műtéten esett át.

Az első kézzelfogható adatra csak estefelé bukkantak. Egy magát megnevezni nerfi akaró férfi – később a komputeres hangelemző azonosította a hangját: ugyanaz volt, aki reggel felhívta Trevanót, és közölte vele, hogy Sedym a Városba érkezett – telefonon jelentette a terroristaellenes csoportnak, hogy Dann Sedym egy újabb véres akció kidolgozott tervével tért visszaa Városba, és jelenleg régi embereit szedi össze. Ezt követően az ismeretlen telefonáló megszakította a vonalat; de Vincent emberei már megtudták, hogy az illető az északkeleti negyedből telefonált. Sejtették: olyan valaki lehet, akinek betekintése van terroristakörökbe, és valami régebbi ügy miatt hadilábon állhat a Sedym-csoporttal. Vincent nélkülözhető ügynökeit elküldte az északkeleti negyedbe, és hamarosan befutott egy jelentés, amely kétségtelenné tette, hogy az ismeretlen telefonáló igazat mondott. Egy újságárus a neki felmutatott fénykép alapján felismerte Sedymet; másfél órával korábban látta a közeli sarkon taxiba szállni. Legalább harminc detektív vetette magát a taxisokra. Vincent azonnal kapcsolatba lépett a taxivállalatokkal; kora hajnalra ígérték az összes, vasárnap délután, este és éjjel dolgozó sofőrjük pontos névsorát.

Vincent éjfél után ment haza; a ház hallgatott, a fák ágai között halk szellő matatott, és a felhős égről egyetlen sugár sem szökött a folyóra. A férfi csöndesen ment be a lakásba. Robert persze régen aludt, de Edina felriadt:

– Te vagy?...

Beszélgettek néhány percig. Aztán Vincent magához ölelte az asszonyt; majd mozdulatlanul feküdtek, érezve egymás melegét. Vincent hallgatta Edina egyenletes lélegzését, a fáradtság elömlött a testében. Még szemében csillogtak a Város éjjeli fényei; fejében zúgtak a nap zajai. Izmai lassan ernyedtek el. Nem vette észre, mikor csúszott át az álom határán.

Hétfőn a TEA-csoport főhadiszállása leginkább olyan őrültekházára hasonlított, ahol tűz ütött ki, az orvosokat járvány ragadta el, az ápolók nagy része pedig pánikba esett. E szavakkal maga Vincent jellemezte a helyzetet, már délfelé, mikor az izgalom a tetőfokára hágott.

Időközben egyre több jelzés igazolta, hogy Sedym a Városban van, és csakugyan szervezkedik. Több helyen is felbukkant, de mire a riasztott detektívek a helyszínre érkeztek, a terroristavezér nyomtalanul eltűnt. Soha nem volt egyedül; több férfi és nő kísérte. Mivel nyilvánvaló volt, hogy ha arra kerülne sor, a terroristák fegyverrel állnának ellent – a TEA összes polgári ruhás tagja kivette szolgálati fegyverét a csoport raktárából. Az alagsorban – különlegesen felszerelt kocsikból álló karavánjuk mellett – állandó harci készenlétben várakozott a negyvenfős kommandóosztag, amelyet a legélesebb helyzetekben szoktak bevetni. A rendőrkapitányság udvarán a TEA helikopterében állandóan benne ült a pilóta is; harminc másodperc alatt elindulhatott a Város fölé, ha úgy hozta a szükség.

Délután ötkor néhány emberüknek sikerült elfogniuk Sedym egyik cinkosát, aki mellesleg régóta körözés alatt állt. A fiatalemberből csak annyit tudtak kiszedni, hogy Sedym bosszúakcióra készül; még társaival sem közölte tervét. Csak annyit mondott: “Az »Első Arcvonal« most megtanítja rettegni a Város urait."

Vincent este a belügyminiszternél járt. A miniszter arra kérte, hogy az ügyet egyelőre kezelje szigorú államtitokként – nem lenne helyes, ha az ellenzék és a bulvársajtó megneszelné, mi készül. Ugyanakkor intézkedett, hogy a Város kapjon erősítést. Még aznap este harminc ügynököt tettek át a kábítószerosztályról és az erkölcsrendészetről a TEA-hoz, és a hadsereg egyik húszfős különleges osztagát is rendelkezésére bocsátották.

Ez volt hétfőn. De Sedym nyomára még mindig nem akadtak, és nem tudták, mit tervez. Közben múlott az idő, és a végzet óriási léptekkel közeledett.

Vincent felnyögött. Hallotta saját hangját. Fájdalmai voltak. Lehet, figyelték – mert hamarosan érezte, hogy megjelentek körülötte. Beavatkoztak. A fájdalom elmúlott. Kik lehetnek ezek?...

Kedden reggel Vincent kipihenten és friss energiával látott munkához. Nem sejtette, milyen nehéz nap előtt áll.

Délelőtt tízkor, ellenőrizhetetlen-bejelentés érkezett, hogy Sedym feltűnt a kereskedelmi negyedben. A hír valószínűleg hamis volt. Ellenben déltájban a hírhedt terrorista egyik legközelebbi munkatársát, Max Obront figyelték meg, de az hamarosan lerázta az őt követő detektíveket, és eltűnt. Tizenkettő harminckor aztán megszólalt az összes riadójelző: egy perccel korábban iszonyú robbanás rázta meg a Város központi tévéadótornyát. Mint később megállapították, a detonáció a torony közepe táján elhelyezett forgó étteremben következett be. Vincent az osztagot nem riadóztatta, csak Trevanót küldte a helyszínre néhány emberrel. A rendőrség és a mentők perceken belül a toronyhoz értek; hamarosan követték őket a tűzoltók is, mert a robbanás következtében tűz ütött ki az étterem romjai között és a legfelső szinten elhelyezett adóberendezések körül.

“Ez lenne az a nagy bosszú?" – gondolta Vincent. Csalódott és egyben dühös is volt; mint szakember tudta, hogy az efféle robbantás elkövetése semmiféle szervezést és ügyességet nem kíván, elég, "ha valamelyik terrorista elfogyaszt egy ebédet, majd széke alatt “felejti" táskáját, aztán távozása után ő vagy cinkosai rádiójellel távolról felrobbantják a töltetet. Csak enynyire tellett a “nagy" Sedymtől? – gondolta Vincent. Ugyanakkor tudta: a Város lakosságát mérhetetlenül felháborítja majd az eset, és a sajtó – még a kormánypárti is – támadni fogja a rendőrséget, a TEA-t. a belügyminisztert. Húsz perccel később már köztudott lett, hogy a robbanásnak tizennyolc halálos áldozata volt; a sebesültek száma negyvenre tehető.

Csengtek a telefonok. Trevano a helyszínről jelentette, hogy nyomok persze nincsenek, az esetleges túlélő szemtanúk vallomására legalább holnapig kell várni.

Vincent nem nyilatkozott a sajtónak. A rendőrfőnökkel közölte, nincs semmi bizonyíték arra, hogy a robbantást Sedym szervezte, idézte elő. De ha mégis, akkor várható – közölte –, hogy egy nagyobb szabású akciósorozat kezdetéről van szó. A toronyétterem megsemmisítése csak első láncszeme lehet egy olyan sorozatnak, melynek célja: a lakosságot megfélemlíteni és hatóságai ellen hangolni.

Alig fejezte be a beszélgetést, ismét megszólaltak a riadójelzők: most a gyorsvasút egyik pillére robbant fel. A délkeleti külvárost a belső negyeddel és a repülőtérrel összekötő, betonoszlopokon haladó elektromos vasútvonal egyik oszlopát – nyilván távirányítással – éppen akkor robbantották fel a tettesek, mikor egy utasokkal zsúfolt szerelvény a belváros felől a repülőtérhez közeledett. A szerelvény hat kocsija harminckét méteres mélységbe zuhant, részben egy autósztrádára, ahol a forgalom teljesen összetorlódott, baleset balesetet ért.

Mindeközben Vincent szakított egy percet arra is, hogy felhívja Edinát. Az asszony már tudta a rádióból, mi történt; aránylag nyugodt volt. Megértette, hogy a férjének most szüntelenül," akár napokig is benn kell majd tartózkodnia hivatalában.

A Város felbolydult. Vincent javaslatára a rendőrség már az első robbanást követően megszállta a pályaudvarokat, az autósztrádák kiindulópontjait. Most a repülőteret is lezárták. Behívtak minden eltávozáson vagy szabadságon levő rendőrt. A katonaság négy ezredének segítségével kordont húztak a Város köré. De még sokáig kellett várniuk, míg megtudták: Dann Sedym a kordonon belül rekedt.

Az első ilyen jelzést egy, az “Arcvonaléba épített emberüktől kapták. Részletes jelentése után Vincent és Trevano tudták már, mire megy ki a tragikus játék. Az “Első Arcvonal" és a mögötte álló. szervezetét pénzelő szélsőséges csoport minden valószínűség szerint államcsínyt készül végrehajtani, amely a hadsereg egyes vezetőinek is elnyerte a tetszését. Ezért a lakosság felháborodását kiváltó, tömegszerencsétlenségeket okozó robbantások után – mondta emberük Sedym valószínűleg taktikát változtat: az állam és a biztonsági szervek vezetői ellen egyéni terrorakciókat tervez. Állítólag azt mondogatta – hangzott tovább a bizalmas jelentés –, hogy: “Most majd néhányan megkeserülik, hogy egyáltalán megszülettek!"

Az este aránylag nyugodtan telt el. Amint az várható volt, az esti lapok és a rádió erősen támadták a kormányt és a rendőrséget. Éjfélkor a rádióban egy kommentátor a hírek után teljes hat percen át gúnyolta a tehetetlen rendőrséget, főleg pedig a TEA-t, mely szerinte “alszik, és álmából sem a két robbanás, sem a sebesültek jajgatása nem volt képes felébreszteni"... Közben a TEA saját és kölcsönkapott detektívjei a Várost járták kocsin és gyalog, motorral és metróval; némelyikük már harminc órája talpon volt. Vincent éjjel kettő és fél öt között aludt valamicskét, addig Trevano vezette az ügyeletet. A barna bőrű, délies külsejű férfi negyven évéből vagy húszat töltött már a rendőrségen. Vincent régóta, ismerte, és tudta: Trevanóban száz százalékig megbízhat.

Fél ötkor a belügyminiszter telefonált. Tudatta Vincenttel: az elnök utasítására – hogy betömjék a hírközlő eszközök száját – egy riportot fognak sugározni egyenesen a TEA központjából. Az egyik nagy tévétársaság emberei a megfelelő felszereléssel már útban vannak a rendőrkapitányság felé, Vincent álljon rendelkezésükre, és a riportban próbálja megnyugtatni a nézőket...

Szédült, és úgy érezte, zuhan. De a zuhanás végtelen volt, állapottá állandósult, kellemesen ringatta, bár most már a gyomrát is érzékelte, ott lázadozott valami. Színes foltok kavarogtak csukott szeme előtt... Kiáltott volna, de ismeretlen erő bénította ajkát...

A tévések csak hárman voltak, és nem csináltak akkora felfordulást, ahogy azt Vincent várta. Néhány lámpát szereltek fel, két fotelt állítottak egy sarokba, az adatgyűjtő komputer közelébe. Vincent kicsit kényszeredetten lépett a kamerák elé. Az adás nem élőben ment; hajnali negyed hat volt. A telerecordingra vett beszélgetést a nap folyamán többször sugározták.

A riporter, egy festett arcú, kicsit ellenszenves fiatalember igen agresszíven kérdezgette Vincentet. Ő mégis megőrizte nyugalmát. Elmondta, hogy a TEA rengeteg embere üldözi e pillanatban is az “Első Arcvonal" vezérkarát. Bedobta azt a trükköt is, ami már nemegyszer eredményre vezetett: képernyőre vetíttette Dann Sedym fényképét, és a minisztérium nevében jókora jutalmat tűzött ki a nyomravezetőnek. A végén hozzátette: “Tudjuk, hogy Dann Sedym megfenyegette az állam vezető tisztségviselőit... De mi nem félünk tőle. Meggyőződésem, hogy ez a bűnöző tulajdonképpen, minden látszat ellenére, nagyon gyáva ember, egy patkány, aki csak a sötétségbe, a tömegbe rejtőzve mer bármit is tenni. Hamarosan horogra kerül, és akkor nem lesz számára kegyelem!..."

Később érezte, ezt nem kellett volna mondania, a dolog túl keményre sikerült. Főleg azért, mert szerdán már a déli lapok is ezzel a fejléccel jelentek meg: “A rendőrség hatalmas apparátussal keresi PatkánySedymet!"

Talán ez a szó – “patkány" – volt az oka mindannak, ami később történt.

Szerette volna kinyitni a szemét. Látni. Végre egy pillantást vetni erre a világra, amely körülvette. De nem sikerült. És megtapintani?... Ujjai mozdultak?... Kezdetben azt hitte, keze megfoghat valamit. De nem – a mozgás aprócska lehetett, talán alig látható rezzenés, akarat inkább, vágy. Mozdulatlanságra kárhoztatva, csukott szemmel feküdt a hátán; igyekezett hát hallgatózni. De mintha csak az Űrt hallgatná – zsongító zúgáson, susogáson kívül semmi sem hatolt el tudatáig...

Szerda este Vincent már alig állt a lábán; a rendőrfőnök aludni küldte. A központi vezérkar ügyeleti helyisége mellett levő kis szobában vetettek neki ágyat. Egyfolytában tíz órát aludt; de mikor felébredt, már rossz hírrel várták. Trevano ügyelete alatt történt, csütörtökön reggel, pontosan hét óra harminchét perckor. Gépfegyverropogás verte fel a belváros egyik mellékutcájának csendjét. A Legfelsőbb Bíróság elnökét lakása előtt lőtték le, abban a pillanatban, mikor hivatali gépkocsijába szállt. A testőrei ugyan idejében reagáltak, ők is lőttek, egyikük így is elesett.

A terroristák támadása azért mégsem folyt le tervszerűen. A bíró testőrei egy támadót lelőttek, egy másikat megsebesítettek. A rendőrség a sebesültet egy különlegesen őrzött kórházba vitte, ott kivették testéből a golyókat. Ezután – ez már akkor történt, mikor Vincent felébredt – az elnök külön engedélyével az eszméletre térített terroristának Confessin-injekciót adtak be. Az ilyesmi mellesleg tiltott dolog volt. Az injekció hatására a páciens teljesen elveszíti akaratát, ugyanakkor aránylag tisztán megőrzi tudatát, – és ami a legfontosabb: beszélőképessége is sértetlen marad. Vincent személyesen vezette ezt a hipnotikus szeánszra emlékeztető kihallgatást. A terrorista az “Első Arcvonal" l-es harci osztagának tagja volt, és félig önkívületi állapotában elmondta, hol találhatják meg Dann Sedymet. Vincent a kommandósokkal körülvette a szóban forgó házat. De már késő volt; a terroristák illegális búvóhelyén csak néhány sebtében elhajított fegyvert, hálózsákokat, robbanóanyag-maradványokat találtak. És természetesen rengeteg ujjlenyomatot – a daktiloszkópusok nagy örömére. De ezzel pillanatnyilag nem jutottak előbbre.

Trevano folytatta az elkábított terrorista kihallgatását, Vincent pedig újult erővel vezette a nyomozást. Néhány bőrét féltő gyártulajdonos és üzletember megemelte a Sedym fejére tűzött vérdíjat. Délelőtt újabb jelzést kaptak egy besúgótól: eszerint Sedym csoportját nagyon nyugtalanítja a Várost lezáró kordon. Ebből Vincent arra következtetett, hogy a lakosságot és a hatóságokat megfélemlítő akciósorozat végéhez közeledik, és a terroristák szeretnének menekülni.

Délután “csend" volt; persze a sajtó továbbra is támadta a rendőrséget, de a vélemények már megoszlottak. Az egyik tévétársaság és a kormánypárti lapok rámutattak: a terroristák egyik célja éppen az, hogy a hírközlő eszközök segítségével a lakosságot az állam intézményei ellen hangolják. “Ne hagyjuk hát magunkat, az aljas terror nem félemlítheti meg a Város polgárait!" – adták ki a jelszót a lapok. Nagy fehér plakátok tűntek fel, amelyekre csak az első szót: NE írták hatalmas betűkkel, a szöveg többi részét viszont csak úgy lehetett elolvasni, ha egészen közelről néztek a plakátra. Több lap – még az ellenzékiek közül is – a Vincent által adott tévériportot imponálóan nyugodtnak találta. Egy rádiókommentátor meg is dicsérte érte a TEA vezetőjét...

A kordon állt. Már vagy két tucat kisebb bűnöző akadt fenn a sűrű hálón, akik ilyen vagy olyan okokból igen sürgősen szerették volna elhagyni a Várost... Ezek-most a vizsgálati fogház celláiban átkozták Sedymet és az “Első Arcvonal"-at, akiknek a rendőrség fokozott figyelmét köszönhették. Ugyanakkor az idegenforgalmi lobby – élükön a szálloda– és étteremtulajdonosokkal – már elküldte vezetőit az elnökhöz, hogy tiltakozzék a kordon ellen, mely erősen csökkentette a Város turistaforgalmát. Az elnök azonban hajthatatlannak bizonyult, és a kordon a helyén maradt.

Csütörtökön este Vincent hazatelefonált. Elmondta volna Edinának, hogy ismét nem tud hazamenni, talán holnap... De a videotelefon kép– és hangfogadó gombját senki sem nyomta le. Ezen csodálkozott. Nyolc óra múlott tizenkét perccel. Lehet, hogy Edina még nem ment haza?... És hol van Robert?

Nem sok ideje maradt a töprengésre. Jelentették, hogy egy fegyveres csoport megtámadta a kordont. A Várossal soha nem rokonszenvező Lambia határán történt a támadás; a Várost élelmező üvegháztelep mellett, egy kis erdőben. Az biztos, hogy a támadók jól választották a helyet. Mint később kiderült, ez volt a kordon leggyengébb pontja. És itt lehetett a legkönnyebben áttörni az élő sorfalat. A támadók legalább tizenöten voltak, és mindent egyetlen lapra tettek fel. “Va banque"-ra játszottak, mint azt utána a belügyminiszter a sajtóértekezleten mondta.

A csoport az egyik kertészet dolgozóinak álcázva két teherautón; hamis papírokkal jutott be az üvegháztelepre. Aztán a déligyümölcsös ládák alól fegyvert rántottak, és meglepetésszerü rohamot intéztek a kordon ellen. A tűzharcban hat terrorista elesett, kettő könnyebb sebekkel maradt a határ Város felőli oldalán, ezeket letartóztatták és kórházba vitték. Confessin-kezeléses kihallgatásuk után nyilvánvaló lett a kellemetlen igazság: a határon épségben átjutó hét terrorista között volt Dann Sedym is.

Az elnök ugyan azonnal hívatta a lambiai nagykövetet, és ismételten kérte a szomszéd ország hatóságait, tartóztassák le és adják ki Sedymet és társait. De hiába hivatkozott a nemzetközi terrorizmust elítélő, közösen aláírt egyezményekre – a lambiai követ diszkrét mosolyából előre következtethettek a döntésre, ami diplomáciai úton hamarosan meg is érkezett; pontosan olyan volt, mint Sedym-ügyben már évek óta: “A lambiai kormánynak nincs tudoniása arról, hogy a nevezett személy Lambiában tartózkodna." Igen Lambia mindig ellensége volt a Városnak, mondhatni, hagyományos ellensége. Ez az ellentét még azokból az időkből származott, amikor Lambia és a Város egy állam volt. De a fejlődés útján hamarosan elváltak egymástól. A Város a kereskedelem, üzleti élet és idegenforgalom központja lett, fontos tengeri és légi kikötő; Lamtíia pedig kissé nagyra méretezett mezőgazdasági állam, kevés iparral. Bár persze az utóbbi évtizedben ott is sokat költöttek tudományos kutatásokra, fejlődtek ők is. Mégis, a Város “Lambia torkán akadt csont" volt. ahogy egy népszerű költő írta.

Pénteken hajnalban – a kordonáttörés színhelyén végzett szemléről visszatérve a kapitányságra – Vincent csontjaiban érezte a fáradtságot, de még nem ment aludni. Elintézte a papírmunkát: hangszalagra diktálta jelentését. Trevano – a férfi éppoly gyűrött volt már, akárcsak főnöke – közben telefonüzenetet vett. Egyik besúgójuk erősítette meg a hírt: Dann Sedym Lambiába szökött, de előtte állítólag elkövetett még valamit, amit bizalmas körben úgynevezett: “örök figyelmeztetés a Város rendőrtisztjei számára". A TEA parancsnokhelyettese nem tudott mit kezdeni az utolsó jelentéssel, rögzítette az adattárolóban, mert ez kötelessége volt, aztán megfeledkezett róla. Hajnali öt óra volt. A reggeli újságokat akkor hordták ki; már bennük volt a kordonáttörés híre. De Sedymről a sajtó semmi bizonyosat nem tudott.

Hét óra után Vincent ismét felhívta otthonát. Most sem jelentkezett senki.

– Hazamegyek – mondta Trevanónak. – Legalább

egy-két órára. Kilenc felé visszajövök, addig tartsál ki.

– Oké! – felelte társa nem túl nagy lelkesedéssel. De utána lefekszem, és huszonnégy órát alszom egyfolytában, bármi lesz is... Úgy érzem, ólom van a lábaimban.

– Most majd pihenhetünk néhány hónapig – jósolta Vincent, de minden vidámság nélkül. A föld alatti garázsban várta kocsija; komorsága csak akkor engedett fel, mikor felszáguldott a függősztrádára. A felkelő nap vörös ködgömb volt a tenger fölött, véres hidat vetett a vízre, a látvány felülmúlt minden videoés holovíziós vetített képet, és megvigasztalta Vincentet. Milyen szép az élet, mégis! Mégis.

A ház elé érve nyugtalanság fogta el, bár a környék csendes volt, békés. Mint máskor. Mint mindig. A hallgatag aszfaltcsík, a sárga fényben fürdő háztetők. A folyó, a kertek, a barna ablaktáblák. “Edina még alszik" – gondolta, egy pillantást vetett a kert sarkába, ahol napközben Robert játszott. Aztán bement a lakásba.

Az előszobában megérzett valamit. A csend – szokatlan volt. Nem ilyen a csönd ott, ahol emberek vannak. Még ha alszanak is. A csönd most hideg volt, taszító, ellenséges. Léptei neszét visszaverték a tágas falak. Miért nem vették fel a telefont?... A konyha üres volt. Az emeletre vezető falépcsőn egy kis fiúing hevert. Ez hogyan lehetséges?... Hiszen Edina nagyon szereti a rendet. Bármikor jöttek is haza a gyerekkel, ezt neki észre kellett vennie.

Vincent érezte, torkában dobog a szíve. Soha nem félt – golyózáporban, gyilkosok között, pokolgépekkel aláaknázott házakban –, de most addig ismeretlen félelem szorította el a torkát...