Nemere István

Támadás Tingrában

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2021

EPUB ISBN: 978-963-453-770-0

MOBI ISBN: 978-963-453-771-7

Tartalomjegyzék

1. 1. Egy homályos akarat

2. 2. Nincs akadály!

3. 3. Sodrásban

4. 4. A mocsarak rabjai

5. 5. Tingra! Tingra!

6. 6. Az utolsó éjszaka

7. 7. Meglepetések

2.

Nincs akadály!

Éjjel kettő is elmúlott, amikor a parttal párhuzamosan haladva felfehérlettek a sziklák. Az éjszaka még hűvös volt, de ez is kedvezett. Az evezők mellett órák óta váltották egymást a férfiak. Kezdetben még elhangzott egy–egy tréfa vagy csúfolódás, a víz hozta a hangokat. Aztán már csak a villák nyikorogtak, olykor csattant egy–egy rosszul vízbemerített evező. A csónakok eltávolodtak egymástól, az élen most is a nagy csónak haladt. A többiek nem tűntek el Gron szeme elől, folyton figyelte őket. A part hol messzebb, hol közelebb volt, a férfi nem parancsolta meg embereinek, hogy ahhoz tartsák magukat.

Maga is evezett, ha kellett. Aztán ült a csónak orrában és előre figyelt. Kerluan gyér fényei hamar eltűntek, a város egy ideig még jelezte létét az égre vetült világosabb csóvával.

Amikor felbukkant a világos folt, tudta, a sziklák alá értek. A kerluaniak közkedvelt kirándulóhelye volt a meredek falaktól övezett öböl. Keskeny, de jól megközelíthető partja volt. Itt nem hagyhatunk nyomokat, gondolta. Néhány halk szóval tovább irányította a csónakokat. Végül, már fél három tájban a következő kis öbölben értek partot. A sötétség itt mintha valamivel sűrűbb lett volna, ezért nagyon óvatosan közeledtek. Hallották, hogy a vízből kiálló sziklákon megtörnek a hullámok. Egy–egy evező előremeredt, izmos férfikar feszült a kőnek, zátonynak. Figyelmeztették egymást is. így vergődtek ki. A part köves volt, kavicsok csikordultak bakancsaik alatt, a csónakok orrát a kövekre húzták ki.

– Pihenjetek – mondta Gron. De tudta, a pihenő nem fog sokáig tartani. Pirkadatkor, mielőtt a magasban megjelenő fények megvilágítanák őket, és a tenger felől bárki is észrevehetné a csapatot, el kell vonulniuk a partról.

Szunyókáltak. Őrség nélkül. Ki támadt volna meg húsz férfit? – Tizenkilenc férfit és egy gyereket – mormolta még Gron félálomban, feje félrebicsaklott. A nagy csónak fenekén félig ült, félig feküdt. A készletből vett takarót az álláig húzta. Néhányan a csónakokban, a többiek parton telepedtek le. Tüzet nem gyújthattak.

Mielőtt még a hajnali hideg bevette volna magát a takaró alá, bőrükhöz férkőzött volna, Gron felkelt. Jólesett mozogni. Futott kicsit a parton, zajára felneszeltek a többiek is. Szavak nélkül értették, eljött az indulás ideje. Szedelőzködtek. Amikor Gron úgy érezte, hogy nem fognak nagyon ellenkezni, kiadta a parancsot:

– Nyolc ember kapja ki a rakományt, a többiek vegyék a csónakokat a hátukra, és irány arra – mutatott a sziget belseje felé.

Döbbenten néztek rá, ott csak meredek sziklafalakat láttak. Néhány bokor mögött azonban kis rés nyílott. Gron járt már erre. Talán valaha csempészek, a kerluani híres kalózok használták ezeket az ösvényeket? Tervének része volt ez is, hát most úgy tett, mint aki siet. Nincs idő habozásra, a várakozás bizonytalanságot szül. A bizonytalanságtól pedig már nagyon rövid az út a lázadásig. Ez az egyetlen, amitől tartania kellett.

Maga is vitt egy lőszeres ládát, pokoli nehéz volt, de példát mutatott. A rakománnyal jöttek utána. A csónakcipelők lassú léptekkel mentek, fejük fölött a félhomályban furcsán imbolyogtak az ormótlan testek. Hiába néztek a lábuk alá, a sötétben csak botladoztak. Mégis haladtak előre. Gron tudta, most még erősek.

Pár száz méter után lerakatott velük mindent. Sziklakatlanban voltak. Kötélcsomók, fegyverkötegek kerültek a köves földre. A bozót ritka volt, ide nappal is kevés fény hatolt be. A tenger eltűnt, és Gron sejtette, hogy csak az út végén látják meg ismét. A nap már felkelt, mire az utolsó csónakot is meghozták. A nagyot hozták a végén, a sziklaátjáróba beszorult egyhelyütt, lekarcolták róla a festéket. A többitől eltérően ezt Gron a bozótba rakatta.

Lihegve állták körül. Gron várt, míg kissé csillapul az indulat, aztán felnézett. Az égen már szürkés, halványkék szín derengett, mindjárt világos lesz.

Intett, üljenek le. Tizenkilenc szempár szegeződött rá. A szürke félhomály lassan telítődött, sárgás, vöröses fénycsíkok kúsztak lefelé a kőfalakon. Beszélni kezdett

– Szándékosan nem mondtam semmit mielőtt ideértünk. Még túl közel vagyunk Kerluanhoz. De ez az utolsó alkalom, hogy valaki elmenjen, ha meggondolta magát. Nem sétálni megyünk, ezt higgyétek el. Akinek már ez a kis evezés is elvette az erejét, annak fel is út, le is út. Persze csónakot nem kap, mehet végig a parton, gyalog.

Nem érezték fenyegetésnek. Még senkinek sem volt elege. Gron tudta, eljön majd az az óra is. Most hallgattak. A férfi tovább beszélt:

– A célba körülbelül egy hét múlva érkezünk. Gyalog és csónakon. Nem mehetünk a tenger felől, mert... szóval akkor rosszul járnánk. Más utat választottam.

– Visszük a csónakokat? A hátunkon? – kérdezte Karatis. Kövér karját fázósan burkolta be egy takaróval.

– Pontosan. Én is cipelem majd, ne félj – Gron hangja nyugodt maradt. Egyszer el kell nekik mondani, ha nem is a teljes igazságot. – Át kell mennünk a hegyen, fiúk.

Nem nézett a hegyekre, nem is látta volna a szikláktól, mégis mindnyájan érezték, miről van szó. Megremegtek.

– Muszáj? –kérdezte Drenny. Nyugodtan, keményen. Ahogy szokta.

– Muszáj – felelte Gron. – Feladatunk van, mint azt sejthetitek már tegnapelőtt estétől. A nagy pénzeket nem adják ingyen. Lőni is kell majd, és ha úgy hozná a sors, szembe kell szállni más fegyveresekkel. Meg őserdővel, mocsárral, moszkitóval, kajmánokkal. Ki akar kérdezni még valamit?

Igyekezett, hogy hangja ne legyen fenyegető, csak határozott. Már majdnem nappali fények világítottak. Árnyékban ültek, mégis jól látták egymást Falcon ferde orra, széles válla egészen Gron mellett volt. Bernard ráncos arca a másik oldalon. Szemben két ismeretlennel, és ott van harmadikként Rainer a gúnyos tekintetével. Mintha mindent tudna, úgy néz. Gron lelkében egy pillanatra felébredt a nyugtalanság. Yongin nem szól, csak figyel, mintha segíteni akarna. De Gron most még nyugodt lehetett. Amíg nem igazán tudják, hová mennek, legfeljebb panaszkodnak egy kicsit.

– Akkor hát mindenki jön ? – kérdezte Gron szárazon, keményen. A csoport hallgatott.

– Fel! – vezényelte hirtelen, ahogyan annak idején megszokta. – Akik idáig hozták a csónakot, most a zsákokhoz! Többiek vállra a négy kicsit! A nagyot itt hagyjuk! Vágjatok rá egy kis bozótot, takarjátok be. Nehogy idő előtt megtalálja valaki... Indulás, utánam!

A lőszeres ládát a vállára dobta és elindult a meredek sziklaösvényen.

...Így ment akkor is. Mennyi ideje? Több mint tíz éve. A haja a szemébe lógott, akkor hosszabb volt. Két hónapja álltak harcban a sivatag szélén, és nem a terjeszkedő homok volt az igazi ellenfelük. A buckák végtelen sorai mögött valakik éltek, táborokban tengődtek, gyakorlatoztak, célbalőttek. És éjszakánként, amikor nemcsak hűvös volt, hanem egyenesen jeges hideg lopódzott a fáradt emberek csontjaiba, a dűnék közül kitörtek amazok. Nekik a sivatagszéli kis falvakat kellett védeniük. Gron és társai kevesen voltak, bár tudták: jobbak, mint azok a „homokemberek", így hívták a csaknem láthatatlan ellenséget. Két hónap, amikor éjszakánként alvás helyett lőttek, harcoltak, futottak, rejtőzködtek. Kézigránátok is robbantak, néha terepjáró autók borultak lángba. Olykor leégett egy–egy falu. A, front" demokratikusnak nevezte magát, de tagjai nem haboztak elvágni bárki torkát, aki nem vallott velük egyező elveket. Keletről pénzelték őket, és nem átallottak még az ENSZ–ben is fellépni. Gron egy ideig nem gyűlölte őket. Csak később.

A forró szél kiszárította az arcát. Nappal sátorlapok alatt aludtak, árnyékban is negyvenöt fok volt, és nem mindig érkezett meg a vízszállító tartálykocsi. A sebesültek lázasan félrebeszéltek, éjjel sem csillapodtak kiáltásaik az orvos sátra felől. A lőszeresládák ott is nehezek voltak...

...Mint itt. A láda sarka válla húsába vágott, megkönnyebbült, ha átlehelte a másikra. De gyakran kellett cserélnie, és egy órán belül mindkét vállán sebek keletkeztek. Tudta, így lesz ez később is. Még legalább egy hétig. Amíg lesz lőszer...

A terep egyre nehezebb lett, emelkedőn kapaszkodtak felfelé. Gronnak folyton utat kellett választania. Néha rosszul választott. Szerencsére annyira megelőzte a többieket, hogy ha vissza kellett fordulnia egy zsákutca–ösvényről, még mindig időben figyelmeztethette a többieket. Egyszer megpihent és lenézett. A nap még gyengén sütött, reggeli fényében tündökölt a szürke gránitfalak között. Az árnyékok és a fények már éles, kékesbe játszó határvonallal választódtak szét.

Föld nem volt erre, csak kő, és kő. Amerre ellátott, mindenfelé. A térképről tudta: ez a Filippis–hátság, amely messze lenyúlik délkeletre és északnyugatra. Ami előttük van, ez ennek része, a Salla–hegy. Úgy ezerkétszáz méter, égbenyúló csúcsait sziklás szakadékok választják el. Nem a legjobb terep csónakok cipeléséhez.

– Állj! Reggeli! Az élelmiszeres zsákokkal ide előre, emberek. Bontsátok ki. Konzervnyitókat elő!

Amikor látta, hogy húsz konzervvel lett könnyebb a rakomány, jobb kedvre derült. Az emberek késeikkel jókorákat szeltek a kenyerekből, kinyitották a konzerveket. Pablito ügyetlenül kínlódott a sajátjával. Gron kivette a kezéből, három nagy mozdulattal szétnyírta a vékony bádoglemezt. A gyerek hálásan rámosolygott:

– Kösz, főnök.

Gron csak falatozott, nem szólt. Hóna alatt érezte a pisztolyát. A saját régi fegyvereit azért elhozta. Voltak töltényei. Ilyenek is, olyanok is. Nem ijedhet meg.

– Sokáig megyünk még? – kérdezte Karatis, akinek láthatóan most is nagy beszélhetnékje volt.

– Még csak most kezdtük – felelte Gron kedvetlenül. Remélte, megértik, hogy nincs itt az ideje a konferenciának, ahogyan magában nevezte a nagy közös beszélgetéseket. Karatis szájában megállt a falat, borostás arcán összevissza meredeztek a fekete szőrszálak. Csönd lett. Gron megnézte a rakományt. A csónakok sértetlenül hevertek mellettük, fenekükkel felfelé fordítva. Már eltervezte ezt is, és most jött el az ideje, hogy szóljon.

– Amint befejeztétek – nézett rájuk –, szétveritek a lőszeres ládákat, és a cuccot átrakjátok a zsákokba. Ne sokat egybe, nehogy kilyukadjon... Könnyebb lesz vállon vinni, mint a ládát. A karabélyokat is szedjétek ki, mostantól mindenki maga viszi a sajátját. A gránátok maradjanak a ládákban. Téged hogy is hívnak? – fordult az egyik torzonborz alakhoz. Néha majomra emlékeztette a mozgása. Ahogyan evett, ahogyan örökké mozgott, sohasem pihent.

– Maradjunk annyiban, hogy Ugo vagyok – felelte némi gúnnyal. Gron sejtette, ez nem neki szól. A pasas – különben értelmes, tiszta arca volt, de mindig cinikus grimasz ült rajta – így védekezik a világ ellen. Valami lehet a füle mögött. De kinek nincs, engem is beleértve?

– Szóval, Ugo, amint szétvertétek a ládákat, a deszkákat és a törmelékeket elhordod oda, ni – ujjával mutatta – bedobálod a szakadékba. Nehogy valaki megtalálja.

– Ugyan, ki járna erre? – feleselt Ugo.

– Például egy katonai helikopter – felelte Gron nyugodtan, és tovább falatozott. Ugo hallgatott. A többiek is.

Délig alig álltak meg. Óránként rövid pihenőket tartottak, ezekre Gron nem hagyott öt percnél több időt. Az emberek lerogytak és éppen elterpeszkedtek volna a puszta földön is, amikor a menet elejéről felhangzott a kemény vezényszó: Fel! Indulás!

Rainer csak ebédnél került előre:

– Vigyáztam hátul, ne maradjanak le – mondta magától értetődően.

– Remek, ezután is így lesz. Te felelsz a hátvédért – mondta Gron. A szakállas már vállán vitte a karabélyt, mint a többiek is. Ahogyan megigazította a szíjat, hogy mostantól máshol vágja a vállát, Gron otthonosan érezte magát.

– Melyik seregben voltál? – kérdezte halkan. Rainer szeme megvillant, körbepillantott. Senki sem figyelt rájuk. Az emberek görnyedten cipelték terheiket.

– Maduras, mindkét nyári háborúban. És te?

– Sokfelé – válaszolta Gron, kerülve az egyenes választ. Ennek még nem jött el az ideje, adta Rainer értésére. Amaz eltávolodott, bevárta az utolsókat is, akik odébb tették le a csónakot, de Gron parancsára közelebb kellett hozniuk. Újabb konzervek kerültek elő. Az ebéd ugyanaz volt, mint a reggeli, csak Pablito mindenkinek adott egy kisebb paradicsomsalátás dobozt is. Ezt ették hozzá. Az italos edényből is a fiú töltött. Gron észrevette, hogy amíg ők ettek, a kölyök nem is jutott hozzá, hogy ő is falatozzon. Meghosszabbította hát a szünetet. Az ebédidőre egy teljes órát szánt, amit társai nagy elégedettséggel fogadtak.

Messzire elláttak innen. A hegyek mögött újabb hegyek, és valahol a távolban az óceán. De azt nem látták, párás homály fedte a láthatár szélét. Kerluan-tól keletre az egyre keskenyebb földnyelv húzódik. A térképen Hard–földnyelv a neve, de Kerluanban senki sem használta ezt a nevet. Gron sem. Őt különben sem érdekelte ez a rész, sohasem járt itt. De nyitott füllel hallgatta, ha mások beszéltek róla. Vagy bármiről. Este, parti halsütő tüzek mellett, hajnali csöndes hálóhúzások alkalmával. Kegyetlen vidék ez.

– Még mindig nem mondod meg, hová igyekszünk, főnök? – kérdezte Ugo.

– Nem. Ha eljön az ideje, megtudjátok – összecsukta kését, miután alaposan megtörölte. Pablito gyorsan evett. Gron látta: gondosan kitörli kenyérrel a konzervdobozt. Sokat éhezhetett.

Rumar most kivételesen ült, de látszott, nagyon kényelmetlenül érzi így magát. Szívesebben állna. Persze, a fáradtság is erőt vett rajta. A nap sütött, de ebben a magasságban nem volt túl forró a levegő.

– Gyerünk! – mondta Gron, amint letelt az óra. Most maga is a csónakvivők közé állt. Lőszeres zsákját átadta Falconnak. Érezte, hogyan izzadnak a többiek, és azok is érezhették az ő verejtékszagát. A csónak alatt legalább árnyék volt. Kezdetben könnyűnek tetszett a teher, de hamarosan egyre nehezebb lett. Most is neki kellett az élen mennie, de nem nézelődhetett szét annyiszor, ahányszor szüksége lett volna rá. Olykor ismét rossz ösvényre tévedtek. Még mindig felfelé mentek, de már nem sokáig. Gronnak a térképen kívül az ösztöne is súgta, hogy hamarosan lefelé kell haladniuk, hiszen közelednek a völgyhöz, ami inkább kanyon.

Nem láttak települést. Errefelé senki sem lakott, a vidék járművel megközelíthetetlen volt. A férfiak hárman–hárman vittek egy csónakot, kettő az egyik oldalon, a harmadik a másikon, olykor cseréltek. Az egyedülálló vitte a nagyobb terhet, de keskeny volt az ösvény, nem tehettek mást. Az „ösvényt" persze nem emberek, nem is állatok vájták, egyszerűen arra mentek, amerre kevesebb volt a nagy kő, így az néha „útnak" tűnt. Bár lehet, emberemlékezet óta nem fordult itt meg más, mint néha egy–egy pumavadász.

A sziklák kisugározták a magukba gyűjtött meleget. Az árnyékok hűvösében Gron gyakrabban rendelt el rövid pihenőket. Az emberek lihegve álltak a földretett csónakok mellett. A ládák, vizeskannák, lőszeres zsákok a megviselt nadrágszárak mellett pihentek. Aztán vezényszó harsant: Fel!

A nap nyugatra fordult. Az utolsó akadályt sejtette Gron, amikor meglátott egy sziklát. A természet vájta vízmosásos ösvények is oda vezettek. Gron távcsövet vett elő zubbonyából, hosszan szemlélte a környéket. Nem volt más út.

– Drenny, Rainer, terhet le, velem jöttök – hangzott a rövid parancs. Egy perccel később a meglehetősen meredek vágatban, a lábuk alól állandóan kiforduló öklömnyi köveken próbáltak felkapaszkodni. Volt egy keskeny, alig–alig járható út, rettentően meredek és csaknem száz méter hosszú. Majdnem húsz percükbe telt, míg teher nélkül felkapaszkodtak rajta. A csúcs valóban csúcs volt. Innen már csak lefelé visz az út. De miféle út?

Keskeny szakadékok húzódtak keresztben, időnként egymásba futottak, töredezett széleik fenyegető sötétséget takartak. Ismét előkerült a távcső, Gron megszemlélte a tájat, aztán átadta Rainernek is. Ez a gesztus megerősíthette a férfit abban, hogy Gron őt tekinti helyettesének. És valóban így volt.

Drenny csak annyit kérdezett;

– Nincs más lehetőség?

– Nincs – felelte Gron. – Arra jobbra elmegyünk majd, óvatosan. Egyre lejjebb kell jutnunk. Valahol a kanyon mélyén vagy az azt követő völgyben van egy patak. Remélem most is van benne annyi víz, hogy rátehessük a csónakokat.

– A Brano folyóba torkollik – mondta Drenny.

– Az meg a Slunt–mocsarakba – így Rainer. Mindketten Gront nézték, aki igyekezett természetesen viselkedni – Mi lesz, ha most megijednek a mocsaraktól – villant meg benne a kérdés, aztán egyszerűen vállat vont:

– Így van. Szóval akkor jobbra, azt mondod, Drenny? – még egyszer megszemlélte a sziklákat. Némileg megnyugtatta, hogy itt–ott már bokrokat is látott. Lejjebb fák is lesznek, biztosan. A zöld lombok majd lecsillapítják a kedélyeket. – Gyerünk!

Visszamentek a lejtőn. Rainer csaknem elesett, ezt a lent várakozó férfiak is látták. Rossz előjel volt. Drennyt szemmel láthatóan ez nem izgatta, Gron pedig úgy tett, mintha minden rendben lenne. Közben élénken dolgozott az agya. Ha leérnek, azonnal parancsokat kell adnia. Nem láthatják őt soha töprengőnek, habozónak. Tudnia kell a dolgát.

– Mozgás, fiúk, eleget pihentetek! – kezdte. –Elő a köteleket. Ti ketten a leghosszabb kötél egyik végével nyomás felfelé! Ti meg kössetek össze annyit, hogy elég legyen, elérjen odáig. A csónakokat hozzátok közelebb, tegyétek ide le, és majd egyenként vigyétek fel. Az első alá magam is odaállok. Hat ember visz egyet–egyet, de a következő csak akkor induljon el, ha az előző már fent van.

Nem tette hozzá, ha az első emberei elbotlanának, és nagy terhükkel együtt lecsúsznának, elsöpörnék, nyomorékká tennék a többit. Márpedig szüksége van minden csónakra, de minden emberre is. Nem akarta ijesztgetni őket, ehelyett villámgyorsan mindenkinek feladatokat osztott. Igazit és csak olyan ál–feladatot is, nehogy túl sokat gondolkozzanak. Mindenki mozgásba lendült. Drenny és Rainer hallgattak. Gron és öt társa felkapták az első csónakot. Ha ennyien vitték, nagyon könnyűnek tetszett. A száraz fa a naptól meleg volt, lepattogzott festék szaga terjengett alatta. – Indulás!

És mentek felfelé. Lábuk alól elcsúszott, kifordult kövek peregtek alá, valaki mindig éppen csúszott, olykor a csónak segítségével őt is meg kellett tartaniuk. Előre dőltek. Mellettük ott volt combmagasságban a kifeszített kötél, az azon az oldalon haladók néha szabad kezükkel belekapaszkodhattak. Gron homlokát azonnal elöntötte a verejték...

...Akkor is így érezte magát. A szíve majdnem kiugrott a helyéből. Már csak azt az egy akadályt kellett legyőzniük, a parancsnok azt kiabálta: „Nincs akadály, emberek! Nincs akadály!" Persze, mindnyájan látták az akadályokat, homokdombok sora volt még előttük. De valóban elhitték, hogy ez nem akadály, „ez csak homok, fiúk, előre!", homok volt a lábuk alatt, a szájukba, szemükbe is fújta a forró szél. A „homokemberek" jól érezhették magukat itt, de nem ők. Aztán dörögni kezdett valahol egy fegyver, mind közelebbiek voltak a becsapódások. Egyszer csak az ő kezében is megszólalt a gyilkos szerszám, pedig tudatosan nem is akarta. De előtte, egy dűnével odébb felbukkant néhány feketeruhás alak. Mindig csodálta, hogy ezek a bennszülöttek éppen fekete ruhát hordanak, ennyi évszázad alatt nem vették még észre, hogy a fehér jobban visszaveri a fényt, a hőt? De fizikai természetű észrevételek helyett lőnie kellett...

– Mozgás, a fenébe! Gyerünk, emberek! Nem nyaralni jöttetek! – ordította most. Már könnyen beszélt, mert felértek az első csónakkal a csúcsra. Odalentről akkor indult el a második csoport. A kötél meg–megfeszült, gyakran kapaszkodtak belé. Közben a lentiek még vártak a zsákokkal, kannákkal. Pablito úgy ült az árnyékban, hogy lássa Gront. Talán az intésére várt.

– Menjetek le – parancsolta társainak Gron. Az öt férfi óvatosan elindult. Már elkerülték a szembejövő csónakcipelőket, amikor egyikük megcsúszott, és elvágódott. A kötelet nem érte el, teste sodródott lefelé. A fentiek nem tehettek érte semmit, maguk is kockáztatták volna az épségüket. De aztán az illető felállt, remegő lábakon. Ruhája elszakadt, a zúzódásai véreztek, de igyekezett hősiesen leballagni. Azért fogta a kötelet is.

– Ide tegyétek! – parancsolta Gron, aztán lekiáltott. – Rainer! Küldd a zsákosokat meg a többit!

Míg felértek a többiek a második csónakkal, ők pihentek. Aztán lementek. A kannások, zsákosok lassan jöttek, ezek közül is elesett az egyik, fájdalmas fintorral állt fel, terhe – egy zsák konzerv – visszacsúszott. Drenny szó nélkül felkapta, és valósággal felszaladt vele az emelkedőn.

– Menjetek lefelé és keressetek utat. Mindig csak lefelé – parancsolta nekik Gron. Látta a szemükben a döbbenet szikráit, amikor felérve körülnézhettek. Messze a láthatár, párás kék köd, semmi egyéb. A hegy kősebeit nyitotta feléjük.

Gron fennmaradt, míg az utolsó csónakot is felhozták. Ez a legénység már másodszor fordult, úgy lihegtek, hogy zihálásuk messzire hallatszott. A verejték valósággal szakadt róluk. A csónakot letették a másik kettő mellé, mert az első már úton volt lefelé. Karatis lerogyott és kiköpte a szájába gyűlt édes nyálat. Sokáig ült, lihegett. Falcon és két társa letekerték a kötelet, felhúzták, Gron látta: még három óra van napnyugtáig. Ki kell használni az időt. Ma éjjel aligha kell nekik bölcsődalt énekelni...

– Tovább, fiúk – mondta. Az első csónak már eltűnt a szeme elől. Odalent mentek vele, egy keskeny hasadékban. Most Rainer volt az első, Gron megvárta, míg mindent eltakarítanak a csúcsról. Néhány dörgedelmes vezényszóval talpraállította Karatis csapatát, aztán az utolsó csónak alá bebújt maga is. Imbolyogva lépkedtek, lábuk elé figyeltek.

A következő nehéz pont egy forduló volt. Sziklapárkány, ahol éppen csak elfért egy ember. Jobbról meredek fal, kapaszkodók, kiálló sziklák nélkül. Balra vagy negyven méteres mélység, alattuk egy másik párkány. Akár egy szerpentin. A hasadék homályos, soha nem süt be a nap.

– Rainer!

– Itt vagyok! – hallatszott alulról, nem túl messziről.

– Mi újság? – kiáltotta le Gron.

– Megy valahogy. Meredek, de járható.

– Jól van, menjetek tovább!

A forduló előtt megálltak. A teher nyomta a vállukat. Az ösvény összeszűkült. Gron körülnézett, előre is ment vagy tíz métert, aztán visszajött:

– Fel a vállra, de függőlegesen!

Nehezen tudták megtartani. A csónak fenekével a sziklafalnak támaszkodott, mire hatan megemelték. Messzebbről a második csoport figyelte őket.

– Az istenit! Ez nem megy így! – kiáltotta Rumar. Mintha csak erre vártak volna, a többiek is morogni kezdtek:

–Őrültség!

– Lezuhan, és minket is magával ránt!

– Hagyjuk a fenébe...

Gron érezte, megfeszül az arcizma. Nagyon erősen szorította össze az állkapcsait. Túl korai lenne ordítani. Vagy már eljött az ideje? Mindenképpen meg kell tartania a fegyelmet. Ezek a fiúk nem tudják, milyen következménye lehet ezeknek a szavaknak. Lazítják a fegyelmet, és ez katasztrófát jelenthet a végén. Vagy még sokkal korábban, a cél előtt.

– Sok a szöveg, emberek. Másra kell az erő, nem a pofázásra – megragadta a csónak szélét. Tudta, egyedül nem emelheti fel, de annyira meggyűlt benne a harag, hogy félig sikerült megemelnie. – Az öreg szerint ezek könnyűek... –jutott eszébe a fehér körszakállas csónakkészítő mester. De jól számítolt, a többiek is megragadták a csónakot. Rumar volt az első, aki lenyelte mondanivalóját, kérges tenyere elkapta a palánk vastagabb szélét.

Nagy nehezen felállították a csónakot, majd lassan, szinte araszolva lépegettek, háttal a sziklának. Senki sem nézett le, de ha látni akarták, hogy mi van a lábuk alatt, óhatatlanul a mélybe pillantottak. Rumar reszketett. Gron hallotta, hogyan csikorog a csónakfenék a sziklafalon. Csak ki ne lyukadjon. Még nagy szükség lesz rá, meg a többire is.

Amikor átjutottak, Gron nem hagyta vesztegetni az időt:

– Most újra rendesen vigyétek... Mozgás! Én segítek a második bandának.

Alkonyat előtt egy órával megszakadt még ez az út is. A hasadékban, ha lefelé akartak menni, csak a majdnem sima falon mászhattak volna lefelé. Voltak itt kiálló kövek és repedések. Gron röviden tanácskozott Rainerrel is, ami azt jelentette, hogy közölte parancsait a szakállassal, az pedig sűrűn bólogatott.

– Karatis, Falcon, Yongin... Erős kötelet elő! Ti hárman fogjátok tartani. Jól vessétek meg a lábatokat. A karabélyt mindenki tegye a mellére, keresztbe jói akasszátok a nyakatokba a szíját. Hozzatok ide néhány vékony kötelet is, kössétek rájuk a zsákokat, egyenként. A vastagot dobjátok le, oda, balra. Balra, nem látod? Most jó!

Elsőnek maga ereszkedett alá. Most nem packázhatott, nem volt idő hosszabb vitákra sem. Amint bealkonyul, és nem talál jó táborhelyet, ezek őt elátkozzák, és igazuk lesz.

Gyorsan ereszkedett le. Három emberre bízta az életét, akiket pár napja még nem is ismert. Karatis, Yongin, Falcon... Mit tud róluk? Keveset, de valahogy nem is vágyott többre. Most az számít, hogy erősen tartsák, őt is, a többieket is.

Vagy harmincöt méterrel lejjebb volt egy szélesebb sziklapad, és örömmel fedezett fel egy vízmosást, amely kanyargósán vezetett lefelé. Egyre több zöldet látott. Csenevész, fényre–vízre vadászó szerencsétlen kis bokrok álltak ki itt–ott a kövek közül, de mind több volt belőlük. Nem is volt már olyan hűvös, mint odafent. Legalább kétszáz métert ereszkedtek délután.

– Az első csónakot vastag kötelekre! Közben jöjjenek le vagy hárman még ide mellém!

Végre mozgásba lendült a gépezet. A párkány egyik végében állt Gron és két társa, várták a felülről kötélen eresztett csónakokat. A másik végében a zsákokat, kannákat, ládákat eresztették alá sorban, Bernard kapdosta el őket és rakta le szépen sorban a sziklafal tövébe. Az első csónak baj nélkül leért, de a második beakadt, és nem tudták ellökni, fel kellett húzni ismét, és valamivel odébb ereszteni alá. A feneke nagyon csikorgott a kiálló köveken.

– No, ha ez nem lyukad ki, megeszem a sapkámat –mondta valaki.

– Kérdés, ki ül majd bele odalent – kontrázott egy másik. Gron hallotta mindezt, de nem reagált. Fölöslegesen nem akarta őket magára haragítani. Hiszen tudta, néhányszor még úgyis nagyon dühösek lesznek rá. Az sincs kizárva, hogy meg is gyűlölik őt.

A terhek kötélen való leengedése jó ötletnek bizonyult. Ezt Karatis és Rainer is értékelte, bár nem mondták. De Gron látta arcukon az elismerést. Persze, nem hagyott időt az ünneplésre, de a pihenésre sem. A zsákosokat azonnal előreküldte. Pablito ügyesen leoldotta a kötelet, amelyet az utolsó leereszkedő indulása előtt dupla szállal erősített egy sziklához. Egy konzerves zsák a mélybe zuhant, valaki nem kapta el idejében.

– A te vacsorád volt! – mondta neki Gron komoran. Az emberek szótlanul tettek–vettek. A nap már a nyugati hegyeken ült, vörös fényét vetítette rájuk. Halálos fáradtság terjedt tagjaikban. Folyékony ólom.

–Gyerünk, fiúk! Tovább, lefelé! Mindjárta táborhelyre érünk! – kiáltotta olyan hangon, mint aki hetente jár erre és remekül ismeri a környéket. Talán segített az optimizmusa, mert elindultak. Most négyen kaptak fel egy csónakot. Mentek le sorban. Rainer maradt hátul, Gron járt elöl. Szerencséje volt, a nagy vízmosás öt–hat kanyar után egy szélesebb térségbe torkollott. Gron gyorsan körbejárta a terepet. A tovább vezető út már nem látszott olyan meredeknek, bár azt rögtön látta az alkonyi félhomályban, hogy se vízmosás, se ösvény. Egyszerűen kőről kőre kell majd lépkedniök, és nem tudhatta, meddig lesz ilyen ez a terep. De ez már a holnap gondja volt.

– Letáborozunk! Pablito!

– Uram?

–Jó lenne, ha találnál száraz bokrokat, esetleg valamilyen ágakat. Tűz kell, meleg kávé sem ártana.

– Igen, uram – felelte a gyerek katonásan, és elsietett. Gron visszament a vízmosáshoz, segített az utolsó csónakosoknak. Aztán, amikor azt is elhelyezték és megfordult, egyetlen álló vagy ülő alakot sem látott. Mindnyájan a kavicsos földön hevertek lihegve, beletellett egy órába is, míg magukhoz tértek. Gron tudta: most kell megmutatni, ki ő, most kell tekintélyt szereznie. Eddig csak azért volt főnök, mert kinevezte magát, mert nála volt a pénz. Mert csak ő ismerte a célt. Mostantól kezdve azonban többre volt szüksége.

Elővett húsz konzervdobozt – majdnem ennyi volt egy zsákban –, és egy kövön ülve sorban kinyitotta őket. A dobozokat katonás rendben maga elé tette. Aztán Pablito zsákjából kiszedte a poharakat, megtöltötte mindet. A keze csak kicsit reszketett a kimerültségtől...

...Akkor nem este, hanem hajnal volt. Egészen másféle hajnal. Nem a sivatagban, hanem egy előkelő városban. Annak is a legelőkelőbb szállodájában. Ott ismerte meg Moanát. A lány felkacagott, és Gron körülnézett. Még nem látta őt, de úgy érezte, meg kell ismernie azt a nőt, aki így tud nevetni.

Szmokingos urak között ő viselt csak öltönyt, és két társa. Fel–alá sétálgattak. Az alelnök fogadása a végéhez közeledett. Moana gyönyörű borvörös estélyi ruhában állt a falnál, egy képet nézett. Üres volt a pohara. Gron gondolt egy merészet, lekapott a közelgő pincér tálcájáról egy karcsú pezsgőspoharat, és a lányhoz lépett. Akkor még nem tudta, hogy lány. Csak azt látta, karcsú a dereka, nem lehet több huszonötnél, az ajka egy icipicit vastagabb, mint kellene, de nem a festék miatt. Zöld szeme volt, és amikor a férfira nézett, a terem fényei csillogtak, szikráztak a tekintetében.

– Látom, elfogyott az itala – mondta Gron. Balkézzel kivette a finom ujjak közül az üres poharat, és nyújtotta a másikat. Moana mosolygott. Akkor először látta Gron ezt a mosolyt, mégis beleszédült. Később is sokszor.

– Maga is vendég? – kérdezte a lány. A férfi tudta, illene bemutatkoznia. De szerette volna másnak, eredetibbnek mutatni magát.

– Ahogy vesszük. Gron a nevem, és arra vigyázok, nehogy elvigye valaki az ezüstkanalakat. Ugye, maga sem tett el még egyet sem? –és jellegzetes vagányos mozdulatot tett. A zsebtolvajlás közérthető jelét Moana nevetett.

– Szóval testőr? Az alelnöké?

– Több annál. Biztonsági tanácsadó – felelte Gron, és tényleg így volt. Moana arcáról nem hervadt le a mosoly, senki sem figyelt rájuk. A lány finoman, kinyújtott mutatóujjal megérintette a férfi mellén baloldalt a zakót. Mintha a szívére célozna egy nemlétező fegyverrel... A szívére.

– Itt... akkor... egy fegyver van?

A hóna alatt, a tokban valóban ott volt a fegyvere. A zsebében a kis rövidhullámú rádió, amelyen bármikor riadóztathatták. Ha a köztársaság alelnökét valami veszély fenyegetné...

De akkor nem fenyegette. Nem őt fenyegette általános riadó. Gron mobilizálta magát. Negyedórával később, amikor az utolsó vendég is távozott, maga kísérte Moanát a kocsijához. A lány egy szerény, de gyors fehér sportkocsin érkezett. A kivilágított, parkosított kertben már csak a személyzet állt készenlétben.

–Tetszik nekem – mondta Gron, ahogyan szokta. Két pont között az egyenes a legrövidebb. Két ember között az egyenes beszéd... Moana nevetett, és megfenyegette az ujjával:

– Nem kedvelem az ilyen sebességet.

– Akkor minek jár ezzel? – tapogatta meg Gron a sportkocsi motorházát. A lány elkomolyodott:

– Szóval, maga csak őszinte volt?

– Csak őszinte. Az igazat mondtam. Adjon egy telefonszámot, nagyon kérem – ezt már egészen közel hajolva mondta, halkan, csak Moana hallotta. A lány komolyabban nézte a férfit. Formás, szép kezével névjegyet vett elő, odaadta Gronnak, gázt adott, és elszáguldott. A kapuőrség aznap utoljára húzta fel a zöld–fehér csíkos sorompót. A golyóálló mellényt viselő katonák elfoglalták éjszakai őrhelyeiket.

Fogta a dobozokat és a poharakat. Odavitte embereihez. Döbbenten nézték. A főnök szolgálja ki őket? Mire ötöt szétosztott, a másik tizenvalahányért már odajöttek hozzá.

– Kösz, Gron.

– Koszi, főnök.

– Nem kellett volna fáradnod...

Ült, evett, és egyre jobban érezte magát közöttük. Előkerültek a takarók. Hálózsákokat nem hoztak. Gron látta, többen nagyon ügyesen csavarják magukra a pokrócokat. Ezek biztosan megjárták már a táborokat, aludtak szabad ég alatt is. Tudják, mi az, ha pirkadatkor harmat hull az arcodra, ha lövésre ébredsz vagy lopakodó idegen csizmák neszére.

Pablitónak sikerült kicsiny tüzet csiholnia, kevés volt az éghető anyag, hamar kialudt De egy kanna kávét azért langyosra melegített, elosztotta. Gron kivárta a végét, és igaza volt, neki már nem jutott. De ő kibírta enélkül is. Pablito egészen odavolt:

– Uram, ha kell, elmegyek keresni még tüzelőt, és csinálok egy kávét csak magának.

– Sehová sem mégy, kölyök. Sötét van. Majd holnap kávézom, vagy akkor se. – A gyerek vonakodva elment. Még visszanézett kétszer is, nem gondolta–e meg magát a főnök. „Ez aztán kemény ember"–gondolta. Gron ugyanezt olvashatta ki a többiek szeméből is, és amikor maga is betekerte magát egy takaróba, nagyon elégedetten várta, hogy rárohanjon az álom.

Nem kellett sokáig várnia

Az ereszkedés tovább tartott, mint hitte.

Magasan voltak, és a patak még nem bukkant a szemük elé. A hegyek szelídültek, de a lejtőknek se vége, se hossza nem volt. A nappal együtt keltek, indultak. Morcos volt az általános hangulat, Gron tudta, reggel mindig ilyen. De majd belerázódnak! Félszavak röpködtek, indulatosak. Tűz híján most nem volt meleg kávé sem. Pablito nyüzsgött, szemmel láthatólag igyekezett hasznossá tenni magát. Gron megint beállt első teherhordónak, zsákkal kezdett, egy óra múlva vízhordó kannát vett egyik kezébe. Vállán, hátán a karabély, zsebében tartalék töltények. Mindössze két géppisztolyuk volt, ezeket súlyuk miatt mindennap más hordta. A csónakvivők sűrűn káromkodtak. A teher nem szokható meg. Minden alkalommal ismét nehéznek tetszik.

A táj lassan változott. A hőség nőtt, a sziklák sűrűsödtek. A reggeli párából kibontakozó völgy békésnek és főleg néptelennek látszott. A tüskés bokrok csomókban nőttek, a kőösvény néhol közéjük vezetett. A férfiakról nem kerülhetett le az ing, a zubbony. A bokrok között moszkitók tanyáztak, kisebb felhőkben rebbentek fel, amint a csapat megbolygatta nyugalmukat. Pablito bőrszíjjal összekötözött négy evezőt vitt, gyakran cserélgette őket a vállán. Gron később látta, hogy egy sapkát tett alájuk, biztosan feltört már a válla. Neki is.

Aztán Gron is csónak alá került. Rainer tapogatta most az utat, leghátul pedig Karatis ment. Az első csónak előtt hárman is meneteltek, bakancsaik meg–megcsúsztak. Egy szakadék peremére értek, és megpihentek.

– Ez lesz az utolsó akadály – mondta Rainer Gronnak.

– Honnan tudod? – a férfi elővette térképét.

– Az előbb mintha csillogott volna valami odalent. Az a patak lesz.

Gron nem vitatkozott. A térképe nem volt annyira részletes, hogy pontosan kiolvashatta volna belőle az előttük álló terepviszonyokat. Körülnézett. Már elég mélyen voltak. Verejtékben úsztak mindnyájan, a moszkitócsípések ellen főleg a csónakcipelők nem védekezhettek, nem lévén szabad kezük. Dülöngélve jöttek Gron mögött is.

– Állj, pihenő! Tegyétek le!

Nem volt árnyék, ahová behúzódhattak volna. A sziklamezőben fekete rések. Ahhoz, hogy átmenjenek rajtuk, túl szélesek. Hidal nem verhettek.

– Lefelé, mindig csak lefelé – morogta Drenny. Gron ránézett. Az erős testű férfi most olyan volt, mint egy body building–bemutató hőse. Ledobta ruháját, valósággal kifacsarta ingéből a verejtéket. Az izmok gyönyörűen dolgoztak bőre alatt, a hátán és karjain. A hasán és a mellén hosszú, keskeny sebhely húzódott átlósan.

– Kés? – kérdezte Gron röviden. Hozzáértő szemmel.

– Ühüm – bólintott amaz. Rainer közben előrement Falconnal. Aztán visszajöttek. A ferdeorrú erőművész persze nem szólt. Rainer viszont annál többet:

– Le kell ereszkednünk. De itt már alig van mibe kapaszkodni.

–Ösvény?

– Néhány párkány. A csónakokat kötélen, mint tegnap.

Gron is kiment a szakadék szélére, lenézett. Sötét volt odalent. A homály vonzotta, de jól megnézte a kömyéket is. Drennynek igaza volt, csak lefelé vihet az útjuk. Legalul találják meg a vizet.

– Ha a csónakot itthagynánk... – kezdte Bernard. Csaknem átlátszó volt a szeme, akár az albinóknak. Gron mélyet lélegzett:

–Nem unalmunkban hoztuk őket idáig. Odalent szükség lesz rájuk.

– Mikor mondod el, hová igyekszünk? – kérdezte Rainer.

– Ma este – a döntés gyors volt, önmaga számára is meglepő. Már szinte el is felejtette, hogy ezek nem tudják, amit ő. Hogy egyedül hordozza a terhet, a titkot. Lassan csakugyan ideje, hogy megtudják.

Pihentek, miközben Gron gondolkozott. Pablito is kijött, lenézett a szélén, aztán csak Gronra nézett, fejét csóválta, és visszament a többiekhez. Yongin, a szolgálatkész fiatalember telepedett Gron mellé. Halkan szólt:

– Egyszer Swiderben jártam néhány fiúval. Üldöztek bennünket... no, mindegy, kik és miért. A lényeg, hogy gyorsan el kellett tűnnünk a környékről – rőt hajába túrt. Vékony karja, szeplős bőre volt, és mintha a ruháját sem töltötte volna ki eléggé. Sovány, de erős, remélte Gron. Szótlanul hallgatta. Yongin folytatta:

– Persze, nekünk nem kellett csónakot cipelnünk. De sikerült összeeszkábálni egy kötélhágcsót, és akkor mindenki sorban...

– Ez nem az az eset – szakította most félbe Gron. Rainer jött, Yongin sértődötten elvonult.

– Ha most ebédelnénk, egy csomó konzervvel meg vízzel kevesebbet kellene cipelnünk – javasolta. Gron órájára nézett. Még csak tíz óra múlott.

– Nem. Először valaki lemegy, megnézi, milyen odalent, tovább lehet–e menni az alján. Ki jelentkezik? –kérdezte emeltebb hangon. Először senki sem mozdult. Aztán lustán felállt egy huszonéves férfi, merész arca, de kissé zavart tekintete volt. Talán maga is csodálkozott saját bátorságán:

– Én leereszkedem.

– Hogy hívnak?

– Boult – felelte halkan és kelletlenül.

Ennek is lehet valami vaj a fején – gondolta Gron. Hoztak egy közepesen vastag kötelet, Gron és Karatis megtartották. Boult letette fegyverét, hogy semmi se akadályozza. Aztán gyakorlott mozdulatokkal ereszkedett alá. Talán halász volt régebben, látszott, nem idegenek számára a kötelek. Amint eltűnt a napfényről, Rainer és Falcon kiültek a szikla peremére, és szemüket tenyerükkel védve a naptól, figyelték. Vagy harminc méterre lehetett, amikor tompán kurjantott fel.

– Leért – jelentette Falcon. A kötél meglazult. A többiek kihasználták az alkalmat, volt, aki egy–egy csónak félárnyékában heveredett le a meztelen, lapos kövekre. A távolabbi táj ugyanilyen volt. Magas ormok, kőtengerek, köztük szakadékok. Messzebb láthatóan alacsonyabbak a csúcsok. Valahol talán már sík völgyek, fák is vannak? Mindent páradús, ködös levegő borított, furcsa volt mégis a hőség.

Percekig nem történt semmi. Boult nyilván körbejárta odalent a szakadékot. Ha nem talál kiutat, itt fent kell tovább menniük, és másik szakadékot keresni. Egyelőre olyan ez, mint egy mély kút.

– Fiúk! – hallották lentről. Gron összeráncolta a homlokát. Ez... ez inkább segélykiáltásnak hangzott!

– Mi van? – ordította Rainer a mélybe. Még visszhangzott is. De nem jött válasz. A csönd idegesítő volt. Miért hallgat Boult?

– Baja esett – jegyezte meg Falcon, de az ő hangja is megremegett.

Gron csak két másodpercig gondolkozott:

– Géppisztolyt! Tőrt!

Rohantak, hozták a fegyvereket, mindkettő máris a kezében volt. Ellenőrizte, a tár jól becsatlakozott–e a fegyver testébe, aztán elkapta a kötelet:

– Jól tartsátok meg.

Mielőtt szeme a sziklapad vonala alá süllyedt volna, még Pablito aggódó szemét látta. Aztán hűvösebb lett, homályosabb... Megfontoltan ereszkedett alá, nem sietett. A fegyver a mellén, a tőr a tokban az oldalán. Jól kézre áll. Ha Boult csak marháskodott, meg akarta őket viccelni, hát majd ő megmutatja neki, kivel tréfálkozzon.

Nedves, nyirkos sziklafalhoz csapódott hol a lába, hol a háta. Már vagy húsz métert ereszkedett, de még mindig nem látott a mélység fenekére. Odalent áthatolhatatlannak tetszett a sötétség. Boultnak pedig ott kell lennie. Szinte méterenként komorodott el Gron, és már nem vélte úgy, hogy Boult tréfált. Lassan bontakozott ki előtte, hogy ez a szakadék valóban olyan, mint egy kút. Nem látott megszakítatlan falat, innen nem volt kijárat. Még öt méter, még három... Lába végre kövekre ért, óvatosan felállt, és egy ideig nem mozdult. Síkos növények apró levelei, nedves kövek. Ezer és ezer éve hullanak ide be, ha megmozdul erre a föld, ha a szél lemállasztja a szakadék oldalának darabjait. – Boult!

Itt lent nem hallott visszhangot. Valami surrogott valahol. Közel? Ujja a fegyver ravaszán. Válasz nem jött, minden hang elhalt. Fentről tompa kiáltásokat hallott, biztosan őt keresik. Óvatosan ment néhány métert, nem feledve, hol a kötél. Még az is megfordult a fejében, mi lenne, ha társai felhúznák és itt hagynák...? Hosszú és kínos lenne éhhalála a sziklakútban.

Aztán egy perccel később már tudta: nem érné meg az éhhalált

Mert megpillantotta Boultot. A férfi a hátán feküdt a köveken, és... olyan fekete volt az arca! Gron először azt hitte, különös árnyék esett rá. De már tudta, valami rossz történt, itt lent minden egyforma árnyékban van. Miért feketedett el Boult? Nem feledkezve meg az óvatosságról, lassan feléje lépkedett. A szeme körbe is járt...

Ez volt a szerencséje. Balra tőle hirtelen megmozdult valami. Mielőtt tulajdonképpen tudatosan észlelte volna, mi az – máris lőtt. A golyók éktelen dörgéssel repültek ki a fegyver csövén, látta a tüzet is. Siketen állt utána egy darabig, a fegyverdörgés elvette hallását. A fekete árny azonnal lehanyatlott. Vékony volt, nem ember. De akkor mi?

Kivárt, közben lassan változtatta a helyét. Odafentről nyugtalan kiáltások szálltak a mélybe. Gron most már látta, mi volt az. Karvastagságú, fekete kígyó vergődött. A feje teljesen szétroncsolódott a golyótól, a teste többi részében még volt annyi élet, hogy ide–oda vesse magát a kövek között. Aztán lassan mozdulatlanná vált. Ez surrogott?

Ahol egy van, több is van. A sivatagi és őserdei harcok során belé nevelték ezt, hát óvatossága nem múlott el. Vigyázva ment Boulthoz.

A férfi már nem élt. Gron azonnal tudta, mi történt. Lassan, nagyon lassan ment vissza a kötélhez. Kivárta, míg a fentiek elcsendesedtek, megrántotta és kiáltott is:

–Húzzatok fel!

Csak akkor nyugodott meg, amikor a napfénybe ért. Örült, mint egy gyerek. A lenti világ maga volt a pokol, a fekete és tömény pokol. Itt fent a megváltás.

– Mi van, főnök?

– Hol van Boult?

Segítettek neki fellépni a párkányra. Körülötte álltak mindnyájan. Rainer lassan tekerte fel a kötelet, de szemében még ott a kérdés: nem lesz már rá szükség?

– Ilyen vastag fekete kígyó – mutatta saját izmos karját. Hallgattak, de ő folytatta: – Akit megmar, annak vége. A méreg a légzőközpontot támadja meg, akár a nikotinsav. Szegény Boult azonnal meghalhatott, és olyan fekete lett, mint egy néger.

– És... otthagytad? – kérdezte Karatis. Most ő is belesápadt, és nem nevetett.

– Ott a sírja – mondta Gron eltökélten, majd lassan felemelte tekintetét, Karatist nézte. A görög kövér arcán patakokban folyt a verejték, inge nyílásán ősz szőrszálak göndörödtek elő. – Talán itt akarsz neki sírt ásni, a sziklákon? És mivel, tán evezőkkel?

Nem akart fölösleges indulatokat kelteni. Boulton már úgysem segíthetett. Akár odalent fekszik, akár itt egy rakás kő alatt, mindenképpen megeszik a kukacok, az állatok széthordják. Temetni? Nincs idő ilyesmire. De az sem jó, ha most ezen jártatják az eszüket. Felállt:

– Mozgás! Terheket fel! Megyünk tovább! Yongin, nyomás előre, keressetek egy másik szakadékot!

Ebéd előtt meg is találták. A csapat addig néma csöndben menetelt Gron után. Senki sem szólt semmit. De mindenki Boulton rágódott. Gron tudta, soha többé nem hozza elő a témát magától. Remélte, hisznek neki. Még valahol agyában lapult az öröm. Legyőzte a kígyót, a veszélyt. Megmenekült, ezen az úton ma először. Még hányszor?

A következő szakadék szélesebb volt, de legalább már fentről is látták jobbra elöl a kijáratát. Ott, a teraszosan mindinkább mélyedő terepen lejuthatnak a következő szintre.

Gron már szeretett volna túl lenni a dolgon:

–Gyerünk, köteleket elő! Az első csónakra kössétek... Rainer, Falcon! Le a zsákokkal!

Látta, hogy az egyik férfi – nem tudta még a nevét – habozik. Gron rögtön kiszúrta a fickót, és áthatóan nézte. Amaz telepatikusan megérezte ezt, tán a nyaka, az arca bizsergett tőle? A többiek mind mozogtak, csak ő állt szoborként. Aztán lassan Gron felé nézett. Tekintetük találkozott. Akkor aztán a férfi is mozgásba lendült. Gron tudatában apró riadójelek vibráltak, majd maga is munkához látott. Yongin felfedezte, hogy távolabb van egy meg–megszakított kis párkány, ahol gyalogosan, kevés teherrel is le lehet menni. Gron és négy víz– meg zsákhordó indult el elsőnek. A párkány meg–megtört, itt–ott ugraniuk kellett, veszélyes volt teherrel. De azért mentek. Félúton lehettek lefelé, amikor Gron látta: megszűnik az út. Elkanyarodott egy boltozatosán bemélyedő sziklafal alá, így fentről nem láthatták. Sajnos, egyszer csak vége lett. Nem volt folytatás. Káromkodva kezdtek visszafelé kapaszkodni. Odalent már felszállt a pára, de még nem látott széles völgyet. A teraszok szikláin csak tövisbokrok zöldelltek, semmi más. Néha elszállt arra egy–egy madár, de talán ezekből sem élt itt annyi, hogy csoportokba verődjenek.

Felértek baj nélkül. Dühöngtek, letették terhüket, pihentek. Kivéve Gront. Rainerék akkor eresztették le az első csónakot. Nem sokkal távolabb egy kötélen már Drenny kúszott le, majd Bernard következett. Odalent elkapták a csónakot, és elvonszolták kissé messzebb a sziklafaltól. Mehetett a második.

Amikor leértek, ebédet rendelt el. Pablito szótlanul osztotta ki a dobozokat. Többeknek megállt szájukban a falat. Szétszóródtak az árnyékos részeken, innen–onnan halk félmondatok jutottak el Gron fülébe. A halálesetet kommentálták. Örüljenek, hogy ők nem találkoztak a kígyóval.

Később Rainer telepedett melléje. Gron tudta, kérdezni akar valamit, de nem könnyítette meg neki a dolgot. Kivárta.

– Nem lehetne... hosszabb pihenőt tartani? – kérdezte végül Rainer. – Az emberek nyugtalanok, pihenni szeretnének.

– Nincs rá semmi okuk – felelte Gron gyorsan. Rainer megdöbbent, de a férfi nyugodtan folytatta: – Mi a fenének nyugtalankodnak? Hogy történt egy haláleset. Boult halála természetes dolog. Aki őserdőbe, sivatagba, lakatlan helyekre megy, számoljon kígyóval. Meg ezer más dologgal. Fáradtak? Én is az vagyok, de nincs sok időnk. Egy hét alatt célba kell érnünk, és már eddig is vesztettünk egy kis időt. Tehát megyünk tovább.

– Könyörtelen vagy – jegyezte meg Rainer.

– Igen – bólintott eltöprengve. – Valóban könyörtelen vagyok.

...Ezt mondták azok is. Amikor kitört a baj, elvesztették a fejüket. Csak olyan vehette át a vezényletet, aki tudta, mi a helyzet, de azt is, mit kellene tenni. A puccsról kezdetben azt hitték, polgárháború előjele. Talán azért, mert egy, az ellenzék által szervezett tüntetéssel egyidőben kezdődött. Mindenki úgy vélte még, annak része. Csak utána változott a helyzet. Amikor a késő délután felvonuló tömeg kiözönlött az elnöki palota előtti térre, még senki sem idegeskedett. Nem sejthették azt sem, hogy a katonai és rendőri erők egy része, éppen a fővárosi hadtest, már riadókészültségben áll. Senkit sem szabadságoltak, mindenki fegyvert markolt. Az elnök az este induló puccsisták kezébe került, és csak napok múlva derült ki, hogy még a palota egyik pincéjében azonnal a falhoz állították és kivégezték. Mindenféle tárgyalás nélkül, persze. Hiszen mit is vethettek volna egy demokratikusan megválasztott elnök szemére? Mindig a pártok bevonásával kormányzott. De a katonáknak nem kellett már az elnök, sem a pártok.

Gron akkor az alelnök, Perazza biztonsági tanácsadója, vagyis testőrségének feje volt. A kormány rábízta az alelnököt, és amíg Gron ott volt vele, nem is esett baja. Gron az első jelentések hallatán telefonált néhány társának. Az elnöki palota akkor már elesett, Perazzának sem lehettek jó kilátásai. Gron szerzett egy katonai teherautót, pár emberére katonazubbonyt is. Perazza nem sokáig tétovázott. Ha el kell hagyni a várost, hát tényleg nem szabad haboznia. Ha ottmarad, őt is elkapják és akkor már tényleg vége a demokráciának az országban. Megszűnik minden hivatal és nyoma vész minden állami tisztségviselőnek, akinek belföldön és külföldön tekintélye volt. Igaza van Gronnak – tudta ezt Perazza alelnök is –, menekülnie kell, amíg lehet, és majd valahonnan külföldről újrakezdeni a harcot. Gron felhívta még Moanát is.

– Várj meg, veletek megyek – mondta azonnal a lány. Az ő családja is veszélybe került, hiszen Moanáék folyton politizáltak. Talán csak Viktor nem, ő akkor még túl fiatal volt. Az sem volt titok, hogy melyik oldalon álltak. Most tehát a tábornokok biztosan leszámolnának velük is.

– Nincs idő várni, szívem. Máris indulunk.

A kötelességérzet... Ez is könyörtelenség lenne? Moana talán úgy érezte? A lány csak egy pillanatig habozott, és máris folytatta:

– Csatlakozom útközben. Merre mentek?

Gron körül emberek futkostak, fegyverrel. Jött az alelnök, felszállt a teherkocsira. Vele a testőrök, néhány szolga. Valaki nagy bőröndöt cipelt. Perazza felesége és tizenhat éves lánya akkor valahol vidéken voltak!

– Észak. Hetes út. Félóra múlva a nagy elágazás után – mondta Gron, és letette a kagylót.

Moana... Moana. Gondolatban akkor búcsúzott el tőle, fél éves viharos szerelem után. Bárhogyan is fájt a szíve, meg volt róla győződve, hogy a lánynak nem sikerül kijutnia a városból. És éppen észak felé...? Az ellenerők – hallotta egy rövidhullámú jelentésből – éppen északról és nyugatról vonultak a főváros felé. Számos adó működött, javarészük a puccsista tábornokoké. Gron emberei, amit csak lehetett, lehallgattak, hogy tájékozódjanak. Még nem tudták, mi lett az elnökkel, de sejtették: az alelnökre sem vár fényes jövő. És így persze rájuk sem. – Nem vesznek át minket az új urak – mondta nekik Gron, egy perccel az indulás előtt.

Kihalt utcákon haladtak, akkor pirkadt. Lövöldözés hallatszott, valahol egy magányos helikopter berregett. Aztán nyomjelző lövedékek szálltak vörösen, és keleten nagyon nehezen vajúdott a hajnal. Talán tankok is dübörögtek.

Páncélos szállítókkal találkoztak, lövészek ülhettek bennük. Kísértetiesen suhantak el mellettük, nem figyeltek a katonai teherautóra, sajátjuknak hitték. Sokáig nem is volt baj. Egy benzinkútnál azonban civil és katonai járművek álltak, lassítani kellett. Valami baleset is volt. Beszűkült az út, mellette katonák álltak. Ellenőrzés? Gron nem vesztette el a hidegvérét. Tudta, mire számíthat, ha elkapják, amint az alelnököt igyekszik kimenteni a városból. Elővonta hát pisztolyát, katonazubbonya ujjába tette, kikönyökölt a nyitott ablakon. Hátul a ponyva alatt a többiek, akikért felelnie kellett. Lassíts, mondta a sofőrnek, hideg nyugalom öntötte el, mint mindig, ha ilyen helyzetbe került. Legyen az sivatag vagy fennsík, őserdő vagy város. Ha védelem, legyen védelem. Egy testőr nem válogathat, de nem szabad mindig várnia sem. Ezek itt nem lesből támadó merénylők, ezek ezren is vannak, vagy többen, és mindnek fegyvere van. Gron még emlékszik a látványra. Egy üvöltő tiszt állt ott pár katonával. Gron figyelmeztetően hátrakiáltott embereinek, készüljenek, aztán a sofőrnek mondta el pár szóval, mit tegyen. Az a tiszt ellenszenves volt. De megúszhatta volna. Ma is élne tán, ha akkor... Nem engedte át őket. Gron hiába szólt ki az ablakon, hogy külön paranccsal északra igyekeznek, a bázisra.

– Hol az a parancs?

– Szóban kaptam Gonzalez őrnagytól. Természetesen nem is létezett semmiféle Gonzalez őrnagy.

– Nem mehetnek tovább, faroljon vissza, leállni ide! Átvizsgáljuk, mit visznek!

Ez eldöntötte a dolgot. Gron keze pár centivel feljebb csúszott a kocsiablak párkányához, a fegyver eldördült, és a tiszt véres fejjel lehanyatlott Gron azonnal lőtt még egyszer, mert állt a tiszt mellett egy másik katona is, géppisztollyal a kezében. Ugyanakkor a sofőrje is ezt tette a maga oldalán, aztán belelépett a gázba. A katonák kiugráltak az útra, hogy utánuk lőjenek. A teherkocsi hátsó részéből a testőrök sorozatai leterítették mindet. Robogtak szabadon.

– Könyörtelen fickó maga, Gron – mondta az alelnök. Mindent látott onnan bentről.

– Önért tettem – felelte Gron, és attól kezdve nagy csönd volt a kocsiban.

Akárcsak most itt. Bár ezek pusmogtak, ha azt hitték, nem látja, nem hallja. De Gronnak most más baja volt. A szakadékok sora lassan véget ért.

Egy óra felé pillantották meg a patakot. Még nagyon vékonyka volt. Alig két méter széles, olykor annyi sem. Fénylő csíknak látszott onnan a magasból. Még vagy kétszáz métert kellett ereszkedniük, a sziklák pedig mintha ellenük fordultak volna, egyre élesebbek, magasabbak lettek. A menetelők lába résekbe csúszott, testüket kegyetlenül verte a nap. Nem volt felhő az égen, és a pára is eloszlott. Viszont a tüskés bokrok már nemcsak térdig értek itt–ott, hanem derékig is.

– Az istenit a rohadt csónakjának! – hallotta a háta mögött. Valaki megbotlott, ugyanakkor rálépett az előtte menetelő sarkára. Kis híján mindannyian elestek. Szerencsére Rumar megtartotta a csónakot, egyedül, bár arca eltorzult az erőlködéstől. Meghúzta a derekát, le kellett állnia. Gron távolabb volt tőlük. Érezhetően nőtt a feszültség.

Fél kettőkor kiderült: végig rossz felé jöttek. Az útnak hirtelen vége szakadt, csipkés szélű sziklák meredeztek csupán az égnek, nem volt se szakadék, se lejtő. Csak magas falak. Visszakellett menniük vagy egy kilométert, és új utat keresni. A férfiak elkeseredtek, bár ezt most nem mutatták. Mégis, Gron számára ez jó lecke volt; ezután valakit mindig előre küld teher nélkül, hogy kikutassa az utat Mindaddig, míg le nem érnek a patakhoz. Attól kezdve a víz majd levezeti őket.

– Megfordulni! Nincs pihenő, indulás vissza! – vezényelt erélyesen.

Falcon egy tele vizeskannát, a másik kezében két evezőt vitt. Most letette őket, tüntetően. A nagytermetű férfi a jelek szerint lázadásra készült, tudatosan. A többiek lassított mozdulatokkal készülődtek indulni, de fél szemmel azt figyelték, mit tesz az amúgy szófukar, ferdeorrú fiú. Akkora volt, mint közülük senki. Gron lassan közeledett felé. Falcon nem szólt, de eléggé érthető volt a dolog. Mozdulatlanul állt és nem nyúlt a teherért. A többiek közül senki sem viselkedett így, de Gron számára világos volt: három perc múlva mindnyájan leteszik terheiket, és vége a tekintélyének. Ha akkor mégis pihenőt parancsol, meghátrálásnak fogják tekinteni. Igazuk lesz. Attól kezdve olyan tempóban mennek majd, ahogyan ők akarják. És akkor hiába volt minden, elkésnek.

Nem volt más választása. Ahogyan már annyiszor az életben. Odament Falcon elé. Az óriás magasabb volt nála is. Gron bal keze a zubbonya zsebében. Senki sem tudja, hogy pisztoly van benne. Csak ne kelljen megtudniuk.

– Vedd fel – mondta halkan. A többiek tán nem is hallották, de értették. Falcon szeme Gronra tapadt Nézték egymást. Gron kicsit felfelé, Falcon kicsit lefelé.

– Vedd fel, vagy itt halsz meg. Nekem nincs választásom, neked van. Ha elindulsz, nem lesz baj. Ha nem... tennem kell valamit. Én nem habozhatok sokáig.

Ha van telepátia, ha lenne, most megértené. De talán így is? Gron szinte erővel szuggerálta Falcon fejébe, amit gondolt. Hosszú volt az a perc, nem is perc volt, több annál. Némán állt a két ember, elhangzott a parancs, és jött a csönd. Az utolsó csönd?

Gron csak nézte Falcont. Agyában régi viharok kavarogtak. Sokan hanyatlottak el végleg. Mellőle is, és akikkel szembeszállt. Nem egy halál terhelte a lelkét, de nem érzett megbánást. Ezután sem fog.

– Könyörtelen fickó maga, Gron!

Aztán a többiek csak annyit láttak, hogy Falcon lassan lehajol. Ismét ujjai közé került a kanna és az evezők. Gron sarkonfordult:

– Indulás!

Csak később érezte, hogy a gerince árkában is elindult egy verejtékpatak. De ez nem a hőségtől volt.