Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Az agyam eldobom, 2014, 2017

Negyven felé pártában, 2014

Egy hajszálon múlt, 2015

Váláshelyzet, 2015

Szulejmán és a magyar udvarhölgy, 2016

Szulejmán és a kolostor rabja, 2016

Szulejmán – Sorozat és történelem, 2016

Az Ártatlan I. – A grófnő árnyékában, 2017

Az Ártatlan II. – Bűnös örömök városa, 2017

Az Ártatlan – A párizsi nő, 2018

Mennyei bűnök 1. (Riva nővérek-sorozat I.), 2018

Mennyei bűnök 2. (Riva nővérek-sorozat II.), 2019

Barcelona, Barcelona (Caroline Wood-sorozat 1.), 2019

A lánynevelde 1. (Riva nővérek-sorozat III.), 2019

A lánynevelde 2. (Riva nővérek-sorozat IV.), 2020

Róma, Róma (Caroline Wood-sorozat 2.), 2020

Halálos Hollywood (Caroline Wood-sorozat 3.), 2020

Rejtélyes Rio (Caroline Wood-sorozat 4.), 2021

Az agyam eldobom (átdolgozott kiadás), 2021

Szédítő Balaton (Caroline Wood-sorozat 5.), 2021

© R. Kelényi Angelika, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Pálkovács-Utassy Dóra

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektor: Valentin Kristóf

Tördelő: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5701-82-7

Ez a történet teljes egészében a képzelet szüleménye, bizonyos részek, helyszínek, háttértörténések valósak csupán.

1.

A szobám alig volt nagyobb, mint egy egérlyuk. Egy ósdi íróasztal foglalta el a háromnegyedét, a maradék helyet könyvek, kéziratok, füzetek borították – egyesek szerint átláthatatlan összevisszaságban. A rendszerető egyesek szerint. Megszoktam a zsebkendőnyi helyet. Elviseltem. Nem volt más választásom. Olykor azonban, rosszabb napjaimon, duzzogtam, amiért tíz év egyetemi munka után sem tartottak érdemesnek legalább egy tíz négyzetméteres szobára, amit a nálam fiatalabb férfi kollégák már régen kiharcoltak maguknak. Bosszantó, hogy már 2018-at írunk, és a világ még mindig különbséget tesz a nemek közt munkaerő szempontjából, pedig magamból kiindulva tudom, hogy egy kis elismerésért nekünk duplán kell teljesítenünk. Vagy még az is kevés…

Keskeny, ablaknak alig nevezhető rés engedte be a novemberi napfényt, egy csíkban, naponta nem egészen fél órán át. Ez a félóra volt a legkedvesebb időpontom, délután háromnegyed kettő és negyed három között…

Elmélyülten rágtam a ceruzám végét. Azzal jelölgettem, jegyzeteltem, akkor is a kezemben volt, amikor nem akartam írni vele. Megszokásból. Sosem lehetett tudni előre, mit érdemes aláhúzni. Persze nem egy könyvben – a könyv szent! –, hanem például egy másolaton, mint most is… Egy régi könyv másolatán. Egy bizonyos Kövesdy Katinka naplója feküdt előttem, aki Erzsébet királyné egyik közeli udvarhölgye lehetett, és nem is volt ismeretes, hogy tőle bármiféle írás fennmaradt volna. Sőt! Kövesdy Katinka neve is csupán a rendkívüli mélységekben kutató történészek számára mondott valamit. A történelemkönyvek, lexikonok meg sem emlékeznek a másik magyar lányról, aki Ferenczy Ida mellett a királynét szolgálta…

Ez a napló olyannyira izgalmas információkat rejtegetett, hogy képtelen voltam „csak” belelapozni. Időt akartam rá szánni. Mert bár úgy véltem, Katinka semmivel sem tudhatott többet, mint Ferenczy Ida, ugyanakkor elképzelhető, hogy kevésbé volt szűkszavú és szemérmes, mint a kolléganője. A naplót Andreas Freimann, a Bécsi Egyetem történelemprofesszora küldte el nekem azzal a megjegyzéssel, hogy egy hete bukkant rá az egyetemi könyvtár alagsorában.

„Ezt érdemes elolvasnod!” – tette még hozzá a rövid levélhez.

Az alagsorban találta… Természetesen felmerült bennem a kérdés, hogy eddig vajon miért nem találta meg senki, de, ismerve a professzort, tudtam, ő olyan helyeken képes kutatni, ahol másnak esze ágában sincs. Hálás voltam neki, amiért megosztja velem a felfedezéseit.

Elmosolyodtam. Andreas… A férfi, a tanár, aki egyetemista koromban elrabolta a szívemet. Vagy valami ilyesmi. Tíz év nagy idő, és már jó ideje csak barátként gondoltam rá. Úgy tűnt, ő is így érez, mert időről időre megkeresett, de soha nem próbálta felmelegíteni a kapcsolatunkat. Szerencsére… Mert amilyen jó barát és kolléga volt, olyan kellemetlen szerető is. Legalábbis a vége felé…

Szóval, a napló tíz perce érkezett, és bár kicsi volt a valószínűsége, hogy nagy felfedezést teszek az elolvasásával – hisz a Habsburgok és a császári-királyi Udvar úgy elrejtették az engem foglalkoztató mayerlingi tragédia részleteit, mint a szent Grált –, mégis liftezett a gyomrom.

Megpörgettem a kezemben a ceruzámat. Nem szerettem a golyóstollat: nem lehetett kiradírozni. Olyan végleges volt minden tollvonás: megváltoztathatatlan, kitörölhetetlen. Pedig a tények csak addig tények, amíg rájuk nem cáfol valaki, és a bizonyítások is pont addig biztosak, amíg új bizonyíték nem merül fel. A történelem nem egzakt tudomány, semmit nem lehet biztosra venni. Minél fejlettebb a technika és a tudomány, annál több a lehetőség a kutatásban, és annál több történelmi igazság dől meg…

Hátradőltem kényelmes bőrfotelemben, mely az egyetlen luxusbútordarabom volt. Az ablak felé fordultam, kezemben a fénymásolt naplóval. Háromnegyed kettő volt, érkezett a napsugár. Épp kezdtem élvezni, ahogy eléri az arcomat, és lassan átmelegíti a bőrömet…, épp elolvastam volna a naplóban szereplő első mondatot, amikor megcsördült a telefonom. Kelletlenül nyúltam a készülékért.

– Átskovács – szóltam bele morcos hangon. Érezze a telefonáló, hogy nem örülök neki.

– Leon Berger. Emlékszik rám? – felelt egy hasonlóképpen mogorva férfihang németül.

Úgy ültem fel, mintha egy rugó rántott volna vissza a valóságba.

– Herr Berger! Persze hogy emlékszem.

– Reméltem…, ugyanis azonnal Bécsbe kell jönnie, ha még érdeklik a Vetsera-maradványok. Megtaláltuk…

– Micsoda? – vágtam közbe. – Hogy találták meg? Egyáltalán, hol voltak?

– Hosszú… Ha ideutazik, mindent részletesen elmondok. Habár nem látom be, miért kell civileket bevonni, de a kapitány ragaszkodik…

– Indulok, persze! Két-három óra múlva ott leszek – szakítottam félbe. Ismertem Berger hadnagy ellenérzéseit a civilekkel kapcsolatban, eszemben sem volt végighallgatni újra, hogy mennyi bajt okoznak, milyen szörnyen akadályozzák a munkát.

– Foglalna nekem szállást? – Láttam magam előtt, ahogy az égre emeli a tekintetét és elhúzza a száját. Aztán dörmögött válaszul, ami jelenthetett bármit: például, hogy „nem vagyok az inasa”. Vagy valami durvábbat.

Megálltam az iroda közepén, és gyorsan körülnéztem, mit kell onnan magammal vinnem. Semmi nem jutott az eszembe a naplón kívül, ezért csak megvontam a vállamat. Felkaptam a hatalmas táskámat, belevágtam a fénymásolatot, a kulcsaimat és a telefonomat, majd kirohantam az irodából. Otthon szinte transzban dobáltam be a ruhákat az utazóbőröndbe, melyet soha nem pakoltam el, a hálószobám ajtaja mögött tároltam, hogy ne kelljen sokat vacakolni, ha indulni akarok. Persze, amikor épp nem utaztam sehová, kissé zavart, hogy nem tudom rendesen kinyitni tőle az ajtót, de sosem vettem rá a fáradságot, hogy praktikusabb helyet keressek neki. Most meg is állapítottam, hogy nagyon jó neki az ajtó mögött, így szinte öt perc alatt végezhettem a csomagolással.

Megvan Vetsera, megvan Vetsera…! – döngött a fejemben Leon Berger elképesztő híre.

Akkor ismerkedtünk meg, amikor júliusban kirabolták Mary von Vetsera, Ferenc József császár fia, Rudolf trónörökös szeretőjének a sírját. Andreas mint a kor helyi szakértője meghívott, hogy együtt nézzük át a helyszínt, hátha találunk valami nyomot, hogy miért és főleg ki gyalázta meg a bárónő nyughelyét. Mivel eredeti végzettségem szerint történész orvosszakértő vagyok, és csak később döntöttem az egyetemi oktatás mellett, külső szakértőként vehettem részt a nyomozásban. Igaz, hogy egy kezemen meg tudnám számolni, hány maradványt kellett eddig megvizsgálnom, de ezt nem kötöttem a zsaruk orrára. A rendőrség arra számított, hogy lesz esetleg ötletem, tippem, de nem találtunk semmit. Szakadt az eső, és mire felfedezték a rablást, elmosott mindent, a sír pedig üresen tátongott. A helyszínelők csak néhány ruhafoszlányra és hajszálra bukkantak, melyek kétségtelenül a szerencsétlen sorsú lánytól származtak.

Viszont megismerkedtem Leon Bergerrel, a nyomozást vezető morcos hadnaggyal. Meg is jegyeztem magamban, hogy elég jóképű, habár taszítóan fontoskodó, mogorva pasas, akinek fogalma sincs arról, mekkora segítség lehet egy ilyen ügyben két történész jelenléte…

Sajnos minden erőfeszítés eredménytelen volt: nem sikerült feltárni még az okokat sem, a sírgyalázó kilétére pedig semmi nem utalt. A legvalószínűbbnek azt tartottuk, hogy egy elmebeteg dúlhatta fel a sírt, de erre sem tudtunk semmiféle bizonyítékot felmutatni. Csak a feltételezések maradtak, csupán találgattunk. Úgy utaztam haza, hogy Maria von Vetsera – akit a családjában csak Marynek neveztek – több mint százéves maradványai eltűntek, és valószínűleg soha nem is kerülnek elő. Nyilván valami agyroggyant perverz ásta ki…

Egy óra elteltével már faltam a kilométereket az M1-es autópályán Bécs felé – magam is meglepődtem, hogy pont ebben az időszakban ilyen gyorsan kiértem a városból.

Elgondolkodva vezettem. Szerencsére a sztráda nem igényelt túlzott figyelmet, a forgalom kicsi volt, az út egyenes, az irány a megszokott. Olyan gyakran jártam Bécsbe, hogy úgy éreztem, az autóm magától is odatalálna már. Állandó belépőm volt a Hofburgba, ismertek ott, mint a rosszpénzt a Bécsi Egyetemen töltött éveim óta, az utóbbi időben pedig a kutatási eredményeim alapján már komolyan is vettek. Elsősorban Rudolf és Mary von Vetsera története vonzott. Szinte személyes ismerőseimként gondoltam rájuk. Úgy hittem, hogy amit csak lehetett, azt felderítettem az életükkel és leginkább furcsa halálukkal kapcsolatban. A hivatalos verziót próbáltam megcáfolni, de egyelőre nem akadtam olyan dokumentumokra, melyek százszázalékosan megdöntenék azt a feltételezést, hogy a pár öngyilkos lett. Én azonban meg voltam győződve róla, hogy megölték őket. Maryt azért, mert rosszkor volt rossz helyen, Rudolfot pedig liberális nézetei miatt, melyeket próbált ugyan elrejteni az Udvar szemei elől, azonban lehetséges meggyilkolása mutatja, hogy milyen kevés sikerrel. A trónörökös az anyja mása volt, gondolkodásmódja megegyezett Erzsébetével. De milyen szerencsétlen dolog, hogy épp arra az emberre hasonlított a legjobban, aki a legkevesebbet törődött vele! Naplók, levelek számoltak be arról, hogy a császárné mennyire elhanyagolta két idősebb gyermekét, különösen, miután megszületett a „magyar kislány”, Mária Valéria, akit annyira fiúnak, igazi magyar királynak akart. A rossznyelvek szerint a lányka valójában nem is a császártól, hanem Andrássy Gyula gróftól, egykori miniszterelnöktől született, de erre vonatkozóan hiteles dokumentációt nem találtam. Így csak feltételezésekre hagyatkoztam és a korabeli pletykákra, melyek az udvari levelezésben azért fel-feltűntek.

Sosem adtam fel, reméltem, hogy rövidesen rábukkanok elméletem bizonyítékaira, ami felülírja a mayerlingi öngyilkossági történetet, és néhány történelmi alak szerepét is más megvilágításba helyezi…

Aztán három hónapja Mary von Vetsera teteme eltűnt, vagy inkább, mondhatjuk, hogy a maradványai, és benézhettem a kiürített, feldúlt, esőmosta sírboltba.

Nem értettem, hogy miért rabolja ki valaki az egykori szerető nyughelyét. Miért akarna valaki Mary von Vetsera maradványaival bármit is tenni? Egyáltalán, mit tesz az ember egy halott maradványaival? Miután semmit sem tudtam még a tetem megtalálásának körülményeiről, ezért csak találgathattam, elméleteket gyártottam.

Tulajdonképpen személyesen is érintve éreztem magam, miután anyai vonalon leszármazottja vagyok a szerencsétlen sorsú Mary nagynénjének, a néhai Izabella Rosenburgnak, bár ez a rokonság igen távoli. Mégis, elsősorban ennek a kötődésnek köszönhetően ástam bele magam már gyerekkoromban a szerelmesek történetébe – ha egyáltalán szerelmesek voltak. Erre is volt több, a hivatalos verziókat cáfoló elméletem, de sajnos ezeket sem tudtam még bizonyítékokkal alátámasztani… Elméletek, megérzések… Ezekkel bárkit őrületbe tudtam kergetni, aki egyszer is megkérdezte tőlem, mivel foglalkozom. Nem is csodálkoztam azon, hogy nincs pasim. Mert amellett, hogy nem is nagyon akartam, a férfiak se nagyon akartak engem. A megszállottakat kevesen viselik el.

Budaörs fehér, kopár dombjait elhagyva a kis Peugeot egyenletes tempóban haladt Bécs felé. A novemberi nap erősen felmelegítette a karosszériát, pár centire lehúztam az ablakot, hogy friss levegő jusson a kocsiba. Sosem voltam épp pedáns, ez meglátszott az autómon is. Az anyósülésen papír zsebkendők és egy térkép képezett zavart kompozíciót, a műszerfalon található nyitott tárolóban rágógumi, üres csokoládépapír, használt szalvéta – mellyel korábban a szélvédőt törölgettem –, parkolócédulák és egy sokoldalú túlélőbicska díszelgett. A hátsó ülést sem hagytam szabadon: ott egy pár kesztyű, egy sál, egy flakon jégoldó, bundakesztyűs jégkaparó, és egy összetekert, ezüst színű, fényvisszaverős napellenző utazott festői rendetlenségben. Hasonló volt a kupi, mint az irodámban, azzal a különbséggel, hogy itt használati tárgyak, ott pedig könyvek és jegyzetek borítottak minden négyzetmillimétert. Amilyen összeszedettnek és hatékonynak gondoltam magam a munkában, annyira trehánynak az élet egyéb dolgaiban. Ilyen volt a rendrakás. Addig nem pakolok össze, amíg mindent megtalálok. Nem zavart a kocsiban uralkodó zűrzavar sem: kiismertem magam benne, otthonosnak éreztem.

A fejemben egyre a mayerlingi történettel kapcsolatos elméletek pörögtek. Felrémlett előttem egy másik, régi, elvetett teóriám, miszerint Maryt és a trónörököst nem az Udvar tette el láb alól. De még csak nem is öngyilkosok lettek, hanem egy történelmi igazságtételre felesküdött szervezet, a Tizenhármak Társasága ölette meg őket. Ez a szövetség az 1848-as szabadságharc leverése után alakult elkeseredett hazafiakból, és fő tevékenységük a kesergésen túl az volt, hogy megakadályozzák a kiegyezést, és visszahozzák Magyarországra Kossuthot, hogy a forradalom újra fellángolhasson. Amikor látták, hogy céljaik közül egy sem valósul meg, dühösek, csalódottak lettek. Fanatikus gyűlöletük így az uralkodó és köre ellen irányult.

Mondjuk, én nem igazán hittem, hogy az urak nagy szavakon és szólamokon kívül másra is képesek lettek volna, de, végül is, bármi megtörténhetett akkor. Akár gyilkosságra is vetemedhettek kétségbeesésükben…

Azonban van-e bármi köze mindennek Mary von Vetsera teteméhez? – morfondíroztam, aztán arra jutottam, hogy nem valószínű. Sokkal életszerűbbnek éreztem azt az elképzelését, miszerint a sírrablást egy aberrált, senkihez és semmihez sem köthető őrült követte el, és tettének oka mindössze a feltűnési viszketegség volt, mint azt, hogy ez a bűntett egy több mint százéves összeesküvés-elmélet huszonegyedik századi eleme volna.