A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Laura Jarratt: Mother, 2021

Fordította FARKAS MELINDA

Copyright © Laura Jarratt 2020

Hungarian translation © Farkas Melinda, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Coverist Studio – Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Fodor Zsuzsa

Korrektúra: Balázs Piroska

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5702-84-8

Paulnak

1

Mindent a lányaimért teszek. Mindent. Ezt jelenti az anyaság számomra.

Ezért is jöttünk ide, erre az elhagyatott helyre, a skót határvidéken október végén. Hogy együtt legyünk egy gyönyörű, friss levegőjű helyen, és sétáljunk, amennyit csak tudunk. Ki akartam szakadni a nyüzsgő Readingből, a rohanó városi életünkből. Egy hét együtt, csak mi hárman.

Dan nem tudott eljönni, a lányok nagyon csalódottan hagyták otthon apát, aki egy nagy ügyön dolgozik, amit nem hagyhatott ott. A gyilkossági ügy, amiben védőügyvéd, végtelenül hosszúra nyúlik. Van úgy, hogy nem lehet leállni a munkával.

Miután bezárom a kunyhót, a kulcsot az ajtó melletti kis rekeszbe rakom, és beülök a lányok mellé a kocsiba. Mesés egy hét volt, de ideje hazamenni. Vissza a valóságba, az ötórányi autóútra lévő otthonunkba.

Megállok egy kis gazdaboltnál a szállásunkkal szomszédos falu szélén. Sokszor elhajtottunk már mellette, és én mindig megjegyeztem, hogy be kellene nézni. Ahogy lefordulok a parkolóba, Portia fújtat egyet. Igen, így még később érünk haza. Ő is tudja, és én is.

Ettől függetlenül bemegyünk. Azonnal beleszeretek a kis üzletbe, és rajta is látom ám, hogy nem annyira van ellenére a dolog, mint mutatja. Mi vagyunk az egyedüli vásárlók, a csend hívogató, egyáltalán nem nyomasztó. A fából készült pult mögött egy idős nő ajándékcsomagokat készít finomságokból. Ahogy elhaladunk mellette, mosolyogva biccent felénk.

Magamba szívom a nyers kőfal látványát, a hajópadló recsegését, a fonott kosárban gőzölgő friss kenyér illatát, ujjam végigfut a fonatok hullámain. Becca ugyanígy tesz, majd a zsemlés kosár előtt megáll. Mosolyogva teszek neki egyet egy zacskóba.

A kosarunkban sokasodó finomságok emlékeztetnek majd az itt eltöltött időre: helyi lekvár, méz, házisütemény, ilyesmik. Túl sok lesz. Dan már forgatná a szemét, ha itt lenne, és odasúgná: Lizzie, komolyan? Én pedig nem vennék róla tudomást, hiszen hogy is élhetnék egy üveg berkenyedzsem nélkül? A szederlekvárról nem is beszélve.

Óvatosan teszem a kosarat a pultra, vigyázva a hangamézes üvegekre is. Az idős hölgy széles mosolya a mellettem álló Beccára irányul.

– Hogy mennyire hasonlít magára!

Reflexszerűen, mosolyogva simítom meg Becca hosszú, szőke haját.

– Tudom.

– Megkaphatom ezt az útra? – tesz egy zabszeletet Portia a pultra.

– Hát persze.

Át is emelem a kosárba. A boltos Portiára pillant, ezúttal nem jegyzi meg a hasonlóságot köztünk. Az idősebbik lányom vastag, feketével kihúzott szemével és sötét ruhában húzza szorosabbra vékony kis testén a kopott dzsekijét, és visszamegy nézelődni, tornacipője halkan puffan a padlón. Sötétbarna haját hátrakötötte, de szokás szerint most is félig kiszabadultak a tincsei a hajgumiból.

Sóhajtok egyet, az idős hölgy közben csomagolja a szerzeményeket. Eszembe jut az a kislány, aki ugyanilyen kócosan, de hatalmas mosollyal az arcán rohant felém. Hová lett?

– Vakációznak? – kérdezi a boltos, miközben fizetek.

– Igen, de már hazafelé tartunk. Nagyon szeretnék visszajönni! Annyira szép itt!

Becca újra mellettem terem, feje hozzám simul. Ujjaim kellemesen elkalandoznak selymes hajában. A második, hőn áhított lányom, akire annyi ideig vártunk.

Szánakozva jövök ki a boltból. A savanyúságokkal teli sorok, a házisütemények, az egyszerűség érthetetlen boldogsággal tölt el. Ezt a városban már rég nem érzem. Eszembe jut a gyermekkorom, Trelauchan, az apró cornwalli falu, ahol minden sokkal lassabb volt, és kevésbé komplikált. Ritkán jut eszembe a szülőfalum, de most hirtelen rám törnek az emlékek, élvezettel merülök el bennük.

Odakint hideg szél fúj, Becca remeg mellettem. A hétéves lányom törékenysége a szívembe markol, ez is az anyaság keserédes velejárója. A kisbabáink felnőnek, az anya pedig egyszerre boldog és szomorú is.

Portia csoszogva jön mellettem, rugdossa a kavicsokat, majd szó nélkül száll be a kocsiba, elhelyezkedik mögöttem, és máris rajta van a fülhallgató. A kora megengedné, de csak ritkán ül elöl, mellettem. Azt hiszem, ez azt mutatja, hogy Beccához jobban kötődik, mint hozzám.

Beindítom a motort és elindulunk. Mennyei volt a pihenés! Persze Portia máris visszatért a szokásos duzzogáshoz, de ahogy mindennap, ma is azt mantrázom magamnak, hogy ez egy ilyen korszak, és legalább egy hétre eltűnt ez a viselkedés. Egy pillanatra összerándulok a gondolatra, hogy egy napon Becca is ilyen lesz. Portia az apjával sosem beszélne így, ami egy kissé bosszantó. A kislány, akinek valaha én voltam az élete középpontja, most a két elviselt szülő közül engem talál idegesítőbbnek. Néhanapján ezt érzem. Természetes része ez a leválásnak, hamarosan fiatal nő lesz belőle – legalábbis így olvastam valahol. Emiatt ellenségesebbek az anyákkal.

Ettől még nem fáj kevésbé.

Rettegek, hogy Beccánál is eljön ez az időszak. Ő a mi napsugarunk, elsimítja Portia kitöréseit, megakadályozza, hogy Dan magába forduljon, én pedig újra anya lehetek.

Vajon ő is eltaszít majd úgy, mint Portia? Talán nem. Talán szerencsém lesz. Portia sokkal inkább az apja lánya: a hangulatváltozások egy külön világba terelik, ahol nem érhetem el, és a tinédzserhormonok csak rontanak ezen.

Egy órával az indulás után még mindig ezek járnak a fejemben. A lányok alszanak, így a rádió sem lehet túl hangos, nem tudja elterelni a figyelmemet. Becca megfordul, amikor áthajtok egy bukkanón, majd újra leteszi a fejét. Portia mozdulatlan. Alig látom őket. Nagyon sötét van odakint, a semmi közepén autózunk. De a halk, lassú légzésük jól hallható. Eszembe juttatják azokat a hosszú, átvirrasztott éjszakákat, amikor kisbabaként a karomban tartottam őket. Akkor nagyon nehéznek tűnt az egész, most viszont, ennyi év után a legszebb, dédelgetett emlékeim egyike.

Mielőtt elaludt, Becca azt mondta:

– Nemsokára láthatjuk apát, nagyon hiányzik.

Egyetértettem vele, bár amint kimondtam, éreztem, ahogy Portia a hazugság hallatán megvető tekintetét, mint valami lézerkardot a tarkómra irányítja.

Szándékosan túl későn indultam el. Dan már ágyban lesz, mire hazaérünk. Egyedül fogom becipelni a táskákat, aztán felébresztem az álmos lányokat, és felkísérem őket a szobájukba. Betakarom a ruhástul ágyba zuhanó Beccát, aztán Portiához fordulok, de ő nem engedi. A többivel pedig majd reggel foglalkozom.

2

Eltelt még másfél óra. Bárcsak korábban indultam volna el! A lányok alszanak, esőcseppek koppannak az autón és előttem az aszfalton. Az ablaktörlő a maximumon. Nagyon fárasztó így vezetni, a szokásosnál görcsösebben szorongatom a kormányt.

Egyre kevésbé tűnik csábítónak az ötlet, hogy egy csendes házba cipeljem be a csomagokat. Felhívhatnám Dant, és valami butaságra hivatkozva megkérhetném, hogy maradjon ébren, míg megérkezünk, de reggel korán kell indulnia. Exeterben jelenése lesz a bíróságon, ami nagyon messze van.

Még negyvenöt perc ezen az idegesítően kanyargó úton, aztán jön az autópálya. Egy hete, idefelé még gyönyörködtem a mindkét oldalon burjánzó erdőben, de most szinte semmit sem látok belőle. Magas, mozdulatlan őrszemként törnek a fák a fekete égbolt felé. Lehetetlenség megmondani, épp merre vagyunk. Minden egyes kanyar ugyanolyan, mint az előző.

Bárcsak az egyik lány fent lenne, akkor lenne kivel beszélgetnem! Minél tovább vagyok egyedül ezen a lehangoló úton, az otthonhoz közeledve, annál elégedetlenebb vagyok.

Annyira szép volt ez a hét! Nem akarok… Tényleg nem akarok visszamenni. Itt nem csupán a vakáció végi szomorkodásról van szó, annál sokkal többről. Talán igazságtalanul Dant vádolom amiatt, hogy ennyire rosszra fordultak a dolgok. Ha itt lett volna, együtt lehettünk volna, az a két ember, akik régen voltunk, és most talán máshogy érezném magam. Nem Dan a hibás, hanem az életvitelünk. Az üres rohanás felemésztett minket. Mindig menni, sosem odaérni, és egyre távolabb kerülni minden egyes alkalommal. Egyszerűen elmegyünk egymás mellett. Egy olyan élet áldozatai vagyunk, amivel képtelenek vagyunk lépést tartani, ami elszakít minket egymástól.

Egy olyan házba érek haza, ami már túl régóta nem volt tisztességesen kitakarítva. Egy zűrzavarba, amivel nem tudok mit kezdeni, és már nem is akarom jobbá tenni. Gyorsan túllenni mindenen, hiszen helytállni a munkában nagyon kimerítő.

Negyvenöt éves vagyok. Egy családjogi ügyvéd a karrierje csúcsán, és holtfáradtan.

Tessék, kimondtam. Fáradt vagyok. Néha fizikailag és mentálisan is, de érzelmileg folyamatosan. Szinte már azt sem tudom, ki vagyok, és egy percem sincs arra, hogy kitaláljam. Abban sem vagyok biztos, hogy ismerem-e még Dant.

Persze felvehetnénk egy takarítót, aki rendbe szedné a gyerekek után a házat, de egy részem nagyon is ellene van, fölösleges pénzkidobásnak tartja. Nem úgy neveltek, hogy valaki más takarítson helyettem, ráadásul az árából egy extra nyaralásra is futná.

Egyébként is, ez az, amire vágyom. Elmenekülni az életünk őrjítő, meg nem álló rohanásától. Elmenekülni mondjuk egy olyan helyre, mint az a falu, amit most elhagyunk, egy olyan helyre, mint ahol felnőttem. Tiszta levegőt akarok a tüdőmbe, olyan emberek között akarok élni, akik megállnak, és elengedik a másikat, miközben mosolyogva üdvözölnek. Nem pedig egy olyan városban, ahol leszorítanak a járdára csak azért, hogy mihamarabb odaérjenek, ahol lenniük kell. Most, most. Azonnal.

Azt hittem, szeretem a városi életünket. Szerettem a munkámat, és ez az élet megteremtette a karrierépítés lehetőségét.

De ha rápillantok a sötétben szunyókáló lányaimra a tükörből, mindez megkérdőjeleződik. Most már úgy érzem, elegem van az egészből. Már nem találom olyan csodásnak. Dannel meggyőztük magunkat arról, hogy a lányoknak pont erre az életre van szüksége, hiszen így mindent megteremthetünk a számukra. De tényleg így van? Micsoda édes fájdalom nézni a gyerekeket, ahogy alszanak! Ha életem végéig bámulnám őket, akkor sem unnám meg! Már nem hiszem, hogy kell nekem ez az őrült tempó. Talán sose kellett. Nem tudom, de az biztos, hogy most megbosszulja magát. Dan úgy tűnik, másként érez, vagy ha mégsem, azt nem osztja meg velem. Akárhányszor próbálom szóba hozni a témát, mindig talál valami sürgős tennivalót – legalábbis én így látom.

Az ablaktörlő suhanása diktálja a tempót, akár egy metronóm. Megállíthatatlanul. Ezt csinálom én is. Csak megyek. Megdörzsölöm a szemem, hogy elűzzem a fáradtságot.

Sss-sss-sss.

Vajon ha ideköltöznénk, tényleg megváltozna minden? Portia nem lenne többé makacs, Dan pedig újra az a nyugodt családapa lenne, mint régen? Erre sajnos nincs garancia. Csalódottságom végtelen kimerültségként ölt testet bennem.

Talán már nincs visszaút, és nincs hova tovább.

A távolban egy hirtelen felvillanó fény zökkent ki a merengésből.

Messze volt, a fák között, de már eltűnt.

Próbálok kivenni valamit a sötétben, de a fényszórókon túl semmit se látok.

Furcsa. Nincs jele szemből érkező autónak, ráadásul mintha a fák közül jött volna a fény. Persze biztosat nehéz mondani egy ilyen kanyargós úton.

Mintha egy árny mozogna előttem az úton. Próbálom kivenni, mi lehet az.

Van ott valami. Tényleg van.

Igen, ott. Már látom. Mozog.

Valami egyértelműen mozog.

Az árny gyorsan közeledik, leveszem a gázról a lábam.

Fény. Hirtelen jön és vakítóan fényes.

Nem látok…

Felém tart. Már hallom is.

Elfordítom a kormányt.

Nem ütközhetek vele. Megölne minket.

A másik sávban vagyok, de így sem tudok kitérni előle.

Tekerem a kormányt, nem látok semmit sem.

Azok a fények mindent elvakítanak.

Újra megtekerem a kormányt.

Lesodródunk az útról, valami a szélvédőnek ütközik. Üvegszilánkok szóródnak rám, egyik kezemmel lesöpröm őket az arcomról, a másikkal kétségbeesetten kapaszkodom a kormánykerékbe.

Egy alacsony ág lehetett. Legalább a fényszórók megmaradtak.

Az aszfalt már sehol, a kocsi az árokban zötykölődik, és annyira rázkódik, hogy képtelen vagyok irányítani.

Őrjöngve taposom a fékpedált, de nem lassulunk.

Ütközni fogunk… A fák… Nem tudom kikerülni őket.

Eszeveszetten pumpálom a fékpedált, de hiába. Valamit eltalálunk a földön, a kormánykerék kiszabadul a kezeim közül.

A levegőben vagyunk?

Vagy csúszunk?

– Anya, mi a…?

Portia rémült hangját hallom, amikor újra nekimegyünk valaminek, és az autó majdnem átfordul.

De nem… Nem pördülünk meg.

Repülünk.

Alattunk és fölöttünk sincs már semmi.

A kocsi halkan megfordul a levegőben, testem megindul a szélvédő felé, majd visszacsapódik az ülésbe.

Miközben Portia sikít, ráeszmélek, hogy nincs menekvés. Az utolsó dolog, amit hallani fogok, a lányaim rémült üvöltése lesz.