Keresd a szerző novellááit!
https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Tiéd a főszerep (Tiéd a főszerep-sorozat 1.), 2020

Miénk a pillanat (Tiéd a főszerep-sorozat 2.), 2020

Neked megadom magam, 2021

Copyright © Károly Melinda 2021

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Károly Melinda

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5701-40-7

„Sokszor szeretsz olyat, aki nem is sejti érzelmeidet,
és mégis oly hű maradsz hozzá,
mintha szerelmed viszonozva lenne.”

BLAISE PASCAL

ELSŐ FEJEZET

DAMIAN

Kivettem két üveg hideg sört a hűtőből, és kiléptem vele a jacht fedélzetére. Az ügynököm – aki egyben a jóbarátom is – a fedélzet végében állt, és telefonált. Felemeltem a kezemben lévő gyöngyöző italt, jelezve vele, hogy az egyiket neki szántam. Felém biccentett a fejével, majd ráncolni kezdte a szemöldökét, és hosszasan magyarázni kezdett a vonal túlsó felén lévőnek.

Levágódtam az ülőalkalmatosságra, és a háttámlának dőlve hagytam, hogy a nap az arcomat érje. Rövid időn belül elérjük Jamaica partjait, és őszintén szólva már alig várom, hogy stabil talaj legyen a lábam alatt. Már lassan négy hete, hogy a szigetre utaztam, és Liam pedig ma végre meglátogatott. Persze tudom, hogy valójában csak az alattunk száguldó katamarán érdekelte, mert alighogy üdvözöltük egymást, Alexiáról érdeklődött. Így hívták a vitorlás jachtot, amit nem kereszteltem át, mert tetszett nekem az a fantázianév, amit a Campers & Nicolsons vállalat adott neki. Nem egy olyan jacht, amire felkapják az emberek a fejüket, mert alig 30 méter hosszú, és viszonylag egyszerű a berendezése. Viszont időtlen kialakítású, kényelmes, és kivételes sebességű. Tökéletes partner a szelek kiaknázásához, miközben a csillogó, kék hullámokat hódíthatom meg vele úgy, hogy észrevétlen vagyok a fedélzetén. Szerettem kormányozni, de most nem azért jöttünk a vízre, hogy a szenvedélyemnek hódoljak, hanem hogy kikapcsolódjunk, és megmártózzunk a Karib-tengerben. Ezért adtam át az irányítást a személyzet egyik tagjának.

– Valami gond van? – kérdeztem a mellém lehuppanó Liamtől, mert nagyot sóhajtott, mielőtt lezúdított a torkán egy fél üveg hideg sört. Megtörölte a száját a felkarjába, majd rám nézett.

– A húgom nagy szarban van – mondta. – Most hívott a rendezője, hogy ki fogja tenni a projektből, ha nem szedi össze magát.

Értetlenül néztem rá.

– Mi baja van Ashley-vel?

Válasz előtt újra meghúzta az üveget.

– Nincs összhangban a partnerével. – Idegesen lecsapta a sörét az asztalra, és folytatta. – Nincs semmi kémia köztük, és a srácot már lapátra is tették. – Úgy láttam rajta, hogy tényleg aggódik, és biztos voltam benne, hogy nem alaptalanul. – Leszerződtetnek a fickó helyett valaki mást, de ha azzal sem lesz jó, szemrebbenés nélkül kiteszik a húgomat is.

– Megtehetik?

Jelentőségteljesen rám nézett. Ebből tudtam is a választ: meg.

Mély levegővétel után folytatta:

– Az ütemterv szerint már több mint a film felét leforgatták, és eddig minden gond nélkül ment. Tudod, hogy Ashley jó színésznő, de most valami nem stimmel vele. – Rápillantott a telefonja kijelzőjére, majd folytatta: – Természetesen nem érem el, ki van kapcsolva. Pedig kurvára érdekelne, hogy mi a büdös francért teszi tönkre a karrierjét.

– Biztos túllihegik a dolgot – próbáltam megnyugtatni. – Melyik stúdiónál van?

Liam a szemét forgatta.

– Annál.

Rögtön tudtam, melyikre céloz. Csakis a PieceOfMind filmgyártó vállalat lehet az, aminek a nevét nem akarta kimondani. Mintha valami szitokszó lenne, pedig nagyot kaszáltunk a közös munka során.

– Nem konkrétan náluk, az egyik leányvállalatuk készíti ezt a filmet. Egyébként egész jó a forgatókönyv, és ha mindenki tudná a dolgát, biztos befutónak mondanám. Ráadásul Mark Reeves a producere, ami elég árulkodó, mert köztudott, hogy ő csak biztos dolgokba fektet be.

Bólogattam az elhangzottakra. De nemcsak az említett producer, hanem Liam is különös érzékkel bírt a jó filmek kiválasztásában. Sosem hagyta, hogy olyan munkát vállaljak el, amit középszerűnek ítélt meg. Mindig azt mondta, hogy annak ára van. Mert a hírnevemmel fizetek, ha egy rossz döntést hozok. Igaz, mára már vagyok olyan helyzetben, hogy válogathassak, de ő a pályafutásom kezdetén sem hagyta, hogy pusztán a szereplési vágyam miatt, rangon aluli produkciókban lépjek fel. Hiszen amióta színészetre adtam a fejem, ő mellettem állt és segített. Nem is bíznám másra ezt a munkát, mert kiváló szakember, és még annál is jobb barát.

– Ki a rendező? – érdeklődtem tovább Ashley filmjével kapcsolatban.

– Jim Emerson.

Elismerően bólintottam, és meghúztam én is a sörömet. Még nem dolgoztam együtt vele, de számos kiváló filmet vitt vászonra.

– Műfaj? – faggatóztam tovább.

– Krimi, némi erotikus szállal – válaszolta, majd kajánul rám vigyorgott. – Miért, érdekel a dolog?

Nem feleltem rögtön. Igazából nem érdekelt volna, de most Ashley-ről volt szó. És valamiért azt éreztem, hogy segítenem kell neki.

– Felejtsd el! – vonta el rólam Liam a tekintetét, és a távolba meredt. – Szar a gázsi. Elég alacsony költségvetésű a film.

– Pontosan tudod, hogy ez nem állít meg, ha kell egy szerep.

Fintorgott egyet, és egy „ahával” helyeselt, majd gyorsan hozzátette:

– Ahogy egy exbarátnő és egy jobbegyenes sem.

– Menj a faszba! – szóltam idegesen, majd levágtam az üveget az asztalra. – Nálad van a forgatókönyv?

Bólintott.

– Átfutom, és meglátjuk.

A telefonját nyomkodta, és pár másodperc múlva rám nézett.

– Átküldtem. És őszintén megmondom, erről nem áll szándékomban lebeszélni téged. Kellesz a húgomnak, és a stúdió is odalesz, ha megtudják, hogy érdeklődsz a szerep iránt.

Nem terveztem már munkát vállalni ebben az évben. Kimerítő időszak állt mögöttem, amit igyekeztem kipihenni, és a filmezéssel kapcsolatos dolgokat egy időre elfelejteni. Ezért is utaztam ide. Ez a hely volt az én menedékem. Itt egy voltam a többi ember között. Láthatatlan és ismeretlen. A pezsgő élet után szükségem volt a csendre és a magányra.

Estére már átnéztem az említett forgatókönyvet, és megbizonyosodtam róla, hogy miért bíztak a sikerében. Nagyon jó történet, teletűzdelve meglepő fordulatokkal. Az a karakter, akinek a megszemélyesítését készültem elvállalni, elég rövid játékidőt kapott. Viszont annál érdekesebb jellem, és kulcsfontosságú a történet alakulásában. Ahogy haladtam az olvasással, egyre inkább azt éreztem, hogy akarom ezt a szerepet.

Amikor lelépcsőztem a földszintre, láttam, hogy Liam a konyhában ül, és a felségével vacsorázik. Csatlakoztam hozzájuk, és közben odaszóltam neki:

– Intézz el mindent, érdekel a dolog!

MÁSODIK FEJEZET

ASHLEY

Hajnal négy órakor arra keltem, hogy rezeg a telefonom. A bátyám hívott, és miután megláttam a nevét a kijelzőn, az arcomat a párnába fúrtam, és káromkodni kezdtem. Nem mintha álmomból ébresztett volna, mert egész este alig hunytam le a szemem, de azért lehetett volna benne némi tapintat. Igaz, én sem viselkedtem felnőtt módjára, mert már két napja hívogatott, és egyszer sem vettem fel neki. Nem volt hozzá elég lelkierőm, hogy a rendező hegyi beszéde után még az övét is végighallgassam. Soha nem fordult még ilyen elő velem. Még egyszer sem voltam annyira amatőr, mint két napja, amikor majdnem kirúgtak. Pedig most kellene a legjobb alakítást nyújtanom ahhoz, hogy betörjek végre a filmes szakmába, és ne csak kis mellékszerepek jussanak nekem egy másodrangú sorozatban. Mindig is egy főszerepre vágytam, egy olyan filmben, aminek a sikere előre borítékolható. Erre most itt ülök az ágyam szélén, és próbálom a maréknyi önbizalmamat összekaparni.

Tegnap szabadnapot kapott mindenki, hogy kicsit pihenhessünk. Ma viszont folytatódik a munka, és három óra múlva megérkezik értem az autó, ami elvisz a forgatási helyszínre.

Odasétáltam az ablakhoz, és a széles párkányra ültem, hogy onnan nézhessem az ébredező várost. A nagy bámészkodásban akaratlanul is az a pillanat jutott eszembe, amikor azt hittem, vége a karrieremnek. A hosszú forgatási nap vége…

Két nappal korábban

Meghallottam a jelzőkészülék hangját, ahogy a csapó táblarésze és a csapókar összeért, minek hatására összerezzentem. Egy alig észrevehető sóhaj kíséretében az előttem álló színésztársamra néztem.

– Tessék! – kiáltotta a rendezőasszisztens, és ezzel elindult a felvétel. A szövegen nem kellett gondolkodnom, hiszen nem először játszottuk el ezt a jelenetet, amelyik már a második nyomorult napja nem akart sikerülni, annak ellenére, hogy semmi nehézség nem volt benne. Csak ez a fránya csók, amit mi ketten nem tudtunk megoldani… De nagyon nem!

– „Bármire képes lennék érte” – szóltam a szerepem szerint az utolsó mondatokhoz érve, és kihívóan néztem a partneremre, akit Tyler Davis néven ismert a világ. Közelebb lépett hozzám, mire hátrálni kezdtem, és a mögöttem lévő asztalnak ütköztem. Ő a két kezét az asztallapra tette, foglyul ejtve engem a karjai között.

Nyeltem egy nagyot, ahogy a szerep megkívánta, de a félelmem valós volt, és mélyről tört fel belőlem. Féltem attól, hogy elrontjuk.

Ma is. Sokadszorra.

– „Bármire?” – nézett mélyen a szemembe, majd az ajkamat fürkészte. Eddig semmi probléma nem volt velünk. Vibrált közöttünk a levegő, mindketten kiéhezetten vártuk, hogy mozduljon a másik, majd hevesen tapadtunk egymás szájára.

Nos igen… fogjuk rá.

Mert ez a hevesség nem volt valami kellemes érzés, amikor koccant a fogunk. Aztán ott volt a nyelve. Vagyis fogalmam sincs, hol volt, mert egyszer sem dugta át a számba. Így a szenvedélyes csókunk olyan volt, mintha egy tátogó szájú, nyálas hallal csinálnám. Egy tucat pasit megcsókoltam már a kamerák előtt, és egyik sem esett nehezemre. De te, drága Tyler, bármennyire dögös pasi is vagy, csókolózni azt egyáltalán nem tudsz! Az arcom sajnos ezt el is mondta helyettem, anélkül, hogy szóra nyitottam volna a számat. Pech.

– Állj! – hallottam a rendező hangját, aki a kontrollmonitor mögül kinézett ránk, majd az asszisztensére, aki lemondóan megcsóválta a fejét. Mind láttuk ezt a néma kommunikációt, és – hogy palástoljam a szégyenérzetemet – lesütöttem a szemem. Nem hittem el, hogy ezen megakadunk. Teljesen nevetségesnek és borzasztóan amatőrnek éreztem magam.

– Újra! – utasított mindenkit a rendező, és visszaálltunk a kezdő helyre. Az operatőr intett a fejével, hogy készen áll, a fodrászom még odaugrott, és a kiugró hajtincsemet a fülem mögé tűrte. Találkozott a tekintetünk, és láttam, ahogy nyugalomra int a pillantásával. De nemcsak én voltam feszült, hanem rajtam kívül mindenki, amit nem is csodáltam. Azonban most nem lehetett ujjal mutogatni és mást hibáztatni. Itt és most meg kellett oldani a dolgokat.

Oké, nem lehetek ilyen elveszett! – doppingoltam magam az alatt a pár másodperc alatt, amíg újra nem forgott a kamera. Tylerre pillantottam, és győzködni kezdtem magam: Meg tudod csinálni, bassza meg! Csak egy rohadt csók!

– Csapó! – kiáltották, és én újra beszélni kezdtem. Már nem néztem a kijelzőn lévő számra, ami azt mutatta, hogy hányadik felvételnél járunk. A forgatási tervben csak pár órát szántak erre a jelenetre, és mi már sokszorosan túlléptük ezt az időt. Nagyon sok kockát használtunk el feleslegesen. Bele sem mertem gondolni, mi lesz azokban a jelenetekben, amikor az ágyban kell majd feküdnünk, és szeretkezést imitálnunk.

Viszont ennek a csóknak nagy jelentősége lesz, hiszen fontos szerepet kap a szerelmi szál a film végkifejletében, és azért szenvedünk vele, hogy tökéletesen visszaadjuk a forgatókönyvben leírtakat. Meggyőzően kellene az „eszemet vesztenem” ettől a pasitól, hogy értsék a nézők, végül miért hozott a karakterem olyan döntést, amilyet. Ugyanis Tyler személyesítené meg azt a férfit, aki miatt képes lennék a halállal is szembenézni.

De jelenleg a félelmeimmel sem tudtam.

– Állj! – kiáltotta újra a rendező ezt a rettegett szót, és felpattant a székből, majd elindult felénk. A testtartása és a heves mozdulata előrevetítette, milyen hangnemben fog hozzánk szólni.

– Mégis mi a fenét csináltok ti ketten?! – kérdezte ingerülten, és ugrált a tekintete kettőnk közt. Álltam a pillantását, pedig legszívesebben elfutottam volna. – Hát a kutyám szerelmesebben nyalja meg a fülemet, komolyan mondom!

Idegesen a hajába túrt, majd pár másodperc gondolkodás után újra megszólalt.

– Azt hittem, tegnap mindent megbeszéltünk. – Lemondóan sóhajtott. – Mindketten gyertek az irodámba! – mutatott rám és Tylerre, majd a körülöttünk lévő emberek felé fordult, és a tenyerét összecsapva azt mondta: – Mára ennyi, menjenek pihenni!

A rendező irodája tulajdonképpen nem is iroda volt, hanem egy félreeső hely a stúdióban, amit kisajátított magának, és ahol általában a pihenőidejét töltötte. Míg a többi stábtag pakolászott és elköszönt, mi ketten, mint két rossz tanuló, bűnbánóan álldogáltunk előtte. Kényelmesen helyet foglalt egy székben, és tanakodni kezdett.

– Ismertek engem, nem igaz? – kérdezte, de nem várt választ, mert folytatta: – Nem vagyok egy türelmes ember. Nem bírom az amatőröket, és nincs időm az alapvető dolgokat elmagyarázni. Arra ott volt a színészképző, basszátok meg! – Dobolni kezdett az ujjaival az előtte lévő kis asztalon, látszott rajta, hogy erősen tanakodik, mitévő legyen. – Legszívesebben mindkettőtöktől megszabadulnék!

Éreztem, hogy a torkom zsugorodni kezd, aminek következtében erős légszomjam támadt. Ha ez a pasi kitesz minket, akkor vége a karrieremnek! Majd a mellettem álló Tylerre mutatott, és közölte a döntését.

– Te mész! – jelentette ki, majd rám nézett. – Benned már túl sok kocka van, kapsz még egy esélyt.

Tyler álla majdnem földet ért a meglepetéstől. Neki, velem ellentétben, már volt neve a szakmában, és azért kapta meg a szerepet, mert kellett egy ismertebb színész is a produkcióba, akivel a moziba lehet csábítani a nézőket. Tyler pedig népes rajongótáborral rendelkezett, hiszen remek adottságai voltak. Ez igaz volt a külsejére és a színészi képességeire egyaránt. Ezzel ő is tisztában volt, azért nézett rám olyan dühösen, mintha én tehetnék az egészről.

– Jim, ezt nem mondod komolyan! – szólt a rendezőnek, aki ingerülten felpattant a székből.

– Pedig kurvára komoly voltam!

Összerezzentem a hangjától, amit ő is észrevett. Felém fordult, és nem kímélt engem sem.

– Ha már ilyen bizalmas hangnemet ütöttünk meg – kezdte, utalva arra, hogy a beszélgetés elég szabadszájúra sikeredett a nagy idegességben –, javaslom, húzd el innen a csinos kis segged, és vissza se gyere addig, amíg nem érzed képesnek magad a folytatásra! – Nagyot nyeltem. – Holnap szerzek Tyler helyett valakit, akit úgy kell megcsókolnod, hogy az egész stábnak felálljon tőle! Még a buziknak is! Értettük egymást?

Bólogattam. Nem voltam abban a helyzetben, hogy kikérjem magamnak ezt a hangnemet és stílust. Ezt el kellett viselnem, így jobbnak láttam nesztelenül elsétálni. Még hallottam, ahogy Tylernek magyarázott, és lehordta mindenféle szerencsétlen nyomorultnak, amiért egy ilyen egyszerű dolgot nem volt képes megoldani.