A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Chevy Stevens – Dark Roads, 2021

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Végzetes örökség, 2017

Soha nem engedlek el, 2018

Aznap éjjel, 2018

Copyright © Chevy Stevens

Hungarian translation © Horváth M. Zsanett, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Fordította: Horváth M. Zsanett

Borítóterv: Coverist Studio – Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektor: Dér Adrienn

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5702-62-6

Jennifer Enderlinnek és Mel Bergernek

ELŐHANG

Senki sem ébred azzal a gondolattal a fejében, hogy „ma este meghalok egy sötét úton”, de éppen ez a lényeg, nem igaz? Fiatal vagy, és szabad, előtted az élet. Szerelmes vagy, hülyeségeken civakodsz a családoddal, kiagyalsz egy szellemes megjegyzést az Instagramra. Feszegeted a határokat. Túl gyorsan hajtasz, túl sokat iszol. Az idő, akár egy fényűző, színes fonalgombolyag, letekeredik a szemed előtt. Azt hiszed, még éveid vannak, hogy helyrehozd a hibáidat. Ám ekkor olyasvalakivel akadsz össze, akivel nem kéne.

A halál nem földöntúli fényekkel, angyalkórussal vagy ilyesmivel ért utol. Csak éles, szúró fájdalmat éreztem, tekintete a  tekintetembe mélyedt, ahogy fojtogatott, és elcsodálkoztam. Amikor összeroppant a torkom és bevérzett a szemem, még akkor is azt hittem, hogy valaki jön majd az úton. Valaki meglát minket. Reflektorfényt és sikítozást vártam.

Nos, volt sikítozás. Amíg, mint mondtam, ki nem szorította belőlem a szuszt.

Nem vagyok egyedül. Sokan vagyunk, várunk, a levegőben ringunk, mint egy suttogás. Nem beszélünk a halálunkról, sem a végzetes tévedésünkről, de sejtem, hogy mind hallottunk Cold Creek országútjáról még jóval azelőtt, hogy a testünk egy árokban végezte, vagy az erdőben, a nedves mohatakaró alatt. Ha északon nőttél fel, figyelmeztettek a szüleid, rád szólt a benzinkutas, hogy vigyázz, vagy láttad kiplakátolva az áldozatokat, arcukon édes, bizakodó mosollyal. Úgy sorakozott egymás mellett az a sok, szemcsés fotó, mint egy tragikus tablókép. Elballagtak a semmibe.

Hányan voltak az áldozatok? Az újságok szerint húsz esetet lehet összefüggésbe hozni az országúttal, ennek több mint a fele őslakos, mind fiatal. Ám az igazság az, hogy senki sem tudta. Csontjaik szétszóródtak, nevük röpke feljegyzés volt az eltűnt személyek aktáiban.

Azon tűnődsz, hogyan úszhatja meg valaki észrevétlenül ezeket a gyilkosságokat. Jogos a kérdés – ha még sosem hajtottál végig a közel nyolcszáz kilométeres országúton, mely nyugat felé vezet a hegyeken át a partig, mint egy hosszú, kígyózó, szürke szalag. A kisvárosok és az őslakos közösségek aprók, és távol esnek egymástól, buszok nem járnak, nincs tömegközlekedés.

Az erdő sűrű, áthatolhatatlan falat alkot, a dús aljnövényzetben pedig, mely véresre karcolja a lábat, hemzsegnek a levéltetvek és a szúnyogok. A hegyek meredeken törnek az égbe, minden szakadék mély, és éles sziklákkal bélelt, vagy laza kavicsok szegélyezik, melyek a mélybe görgetik a testet, ahonnan nincs visszatérés. A folyók duzzadnak az esővíztől, és bármit magukkal rántanak, ami az útjukba kerül. A medvék, pumák és farkasok széthordják a csontokat. Ami megmarad, azt benövi a bozót és a páfrány. Ez a föld egy temető.

Kevés a rendőrőrs errefelé, némelyikre csupán maréknyi rendőrtiszt jut. Akkoriban még nem olyan volt, mint most, a számítógépek és adatbázisok idején. Nem volt kommunikáció, nem találtak rendszert a gyilkosságokban. De az is lehet, hogy a nyílt rasszizmus miatt nem foglalkozott a rendőrség a problémával. Kit érdekelt egy újabb eltűnt őslakos lány? Hisz már így is több ezren tűntek el vagy haltak erőszakos halált szerte az országban. A fehér áldozatokra jobban odafigyeltek, velük a sajtó is törődött.

Mire a királyi lovasrendőrségnek feltűnt, hogy valaki nem csak szarvasra vadászik ott fenn, északon, és létrehoztak egy különítményt, már több évtizednyi eset halmozódott fel. A szemtanúk elfelejtették a lényeges részleteket. A bizonyíték eltűnt vagy megsemmisült. Találtak DNS-mintát, de több, különböző személytől, akiket sosem tudtak beazonosítani. Úgy vélték, egy kamionos vagy egy favágó lehetett az elkövető, valaki, aki csak átutazóban fordult meg arrafelé. Talán már meg is halt azóta, és valaki más, esetleg mások vették át a helyét.

A város kirakott egy táblát, melyen arra figyelmeztetik a nőket, hogy ne stoppoljanak. Mintha ezzel vissza lehetne tartani a menekülni vagy szórakozni vágyó lányokat. A rendőrség azt ígérte, megerősítik az őrjáratokat, és puskával felfegyverzett, önjelölt igazságosztók furikáztak fel-alá az éjszakai úton, esküdözve, hogy ők majd véget vetnek ennek. A nők azonban sorra tűntek el. Néha az országútról, néha a közeli közösségekből. Még látták őket egy bulin vagy hazafelé sétálni, majd soha többé.

Az északiak szerint valami gonosz ólálkodott az erdőben. Az országutat kísértetek lakták, akárcsak Cold Creek városát – az utolsó megállót, ahol még benzint és élelmiszert lehetett venni a sötétlő út előtt. Számos nőt itt láttak utoljára.

Mások szerint a vad és félreeső táj a veszély természetes élőhelye volt. Itt mindig biztosak lehettek a halál valamilyen formájában. Az unatkozó kölykök gyakran keveredtek bajba. A szegénység erőszakot szült.

A turisták vakító reflektorfényről beszéltek, mely felvillant, majd eltűnt a visszapillantó tükörben. A tinédzserek a tábortűz körül sztorizgattak, az árnyas ösvényeken riogatták egymást, majd megkönnyebbülten kacarásztak, amikor a bokorból csak a barátaik ugrottak elő. Még a pizsamapartikon és szellemtáblás szeánszokon is előkerült az országút. Valaki minden évben gyilkos kamionsofőrnek öltözött Halloweenre.

Talán azt gondolod: Miért menne ilyen rémes helyre bárki, sőt, ki akarhat ott élni? Nos, az északi vidék nem csak elvesz, ad is. A hegyek közt megbúvó völgyekben gazdag a talaj, jó a termés. Lehet vadászni, halászni, a föld olcsó, nincsenek bosszantó szomszédok, itt nem érvényesek a nagyvárosi szabályok. A legtöbben harmad- vagy negyedgenerációsok, mások csak átmeneti favágó- vagy bányászmunkát keresnek, végül egy életre itt ragadnak.

Gondolom, könnyebb volt azzal hitegetniük magukat, hogy csak óvatlan nők és lányok esnek áldozatul az országútnak. Akik túl jóhiszeműek. Vakmerőek. Az emberek azóta óvatosabbak lettek.

És igazuk volt, legalábbis egy ideig.

Évek teltek el anélkül, hogy meggyilkoltak volna egy balszerencsés lányt. A város kezdett megnyugodni, ami nagy hiba volt. Azon a nyáron különösen forró volt az idő, megdőltek a melegrekordok, és hétvégén a tinik elözönlötték a tavat. A lányok egyedül jártak pisilni, meztelenül fürödtek a holdfényben, és mutogatták magukat a kamionosoknak, amíg elő nem került egy új holttest a hosszú, elsárgult főben az országút mellett. Egy szerencsétlen autós megállt, hogy vadvirágot szedjen, de nem csak virágokat talált. A halott nő feltételezhetően drogfüggő prostituált volt.

Nyilvános virrasztást tartottak, majd jöttek a lakógyűlések, de a legtöbben titkon úgy vélték, hogy csak a nő életstílusa vezetett korai halálához. Ki tudja, talán a stricije vagy a dílere tette. Ám két év sem telt bele, és egy gimnazista lány eltűnt egy buliról az országút melletti legelőn. Se bizonyíték, se gyanúsított. Néhány nappal később a gazda kutyája találta meg az oszló testét egy kanálisban. Az ő képe is felkerült a plakátokra.

Az internetet megrohamozták az amatőr detektívek, Facebook-csoportokat és Reddit-témákat nyitottak, rendszámtáblákat és régi börtönfeljegyzéseket böngésztek. Az újságírók oknyomozó cikkeket és könyveket írtak, hátha ők sikerrel járnak ott, ahol a rendőrség kudarcot vallott. Hiába. Senki sem járt sikerrel.

Rokonaink és barátaink gondozzák az útszéli feszületeinket, friss virágot, játékmacit, LED-mécsest hoznak. A mécsesek hetekig pislákolnak, amíg ki nem fogy az elem. Az autósok halk imát mormolnak, ahogy elhajtanak mellettük. Halljuk őket, látjuk, ahogy otthagynak minket.

Tudni szeretnéd, melyikük vagyok, hol a helyem az elveszettek idővonalán. Mit számít? A történetünk ugyanaz, még ha más is a gyilkosunk, és el akarjuk mondani a titkainkat. De ez a baj a suttogással. Fülelned kell, ha hallani akarsz minket.

ELSŐ RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

HAILEY

2018. JÚNIUS

Nyikorogva kinyílt a hátam mögött az ajtó. Lépések közeledtek a padlón arrafelé, ahol feküdtem, a fal felé fordulva, és fotókat meg videókat nézegettem a telefonomon. Megállt, néhány centire az ágytól. Azt hitte, észrevétlen maradt, ám a matrac besüppedt a súlya alatt, ahogy odahajolt hozzám és a nyakamba lihegett, amitől libabőrös lettem. Rágógumiízű fogkrém szaga.

– Hailey? Ébren vagy?

Megfordultam, és az unokaöcsém bámult az arcomba. Barna szeme csillogott, sötét haja nedves és zilált volt, mintha megdörgölte volna egy törölközővel. Bemászott mellém az ágyba, hanyatt vágódott, fejét a másik párnámra tette, és egyik lábával a levegőbe rúgott. Rövidnadrág volt rajta, a térdét felhorzsolta. Napozókrém szaga áradt a bőréből.

– Még mindig szomorú vagy?

Pislogtam.

– Igen.

Oldalra fordult, közelebb húzódott, és végigtolta a játék autóját a vállamon a nyakamig, brumm-brumm hangok kíséretében.

– Anyu azt mondta, nem szabad zavarnom téged.

– Akkor mit keresel itt? – Összehúztam a szemem, de ő csak kuncogott, és az állam alá hajtotta a fejét, haja az orromat csiklandozta.

– Elkísérhetlek a doktor bácsihoz?

– Te meg miről beszélsz?

– Vaughn szerint, ha nem gyógyulsz meg, el kell menned a doktor bácsihoz. Vannak játékok a váróteremben. – Reménykedve nézett rám.

– Nem vagyok beteg.

Lana kiszólt a konyhából:

– Cash? Hol vagy?

Elkerekedett az unokaöcsém szeme.

– Tessék, alhatsz Billyvel. Ő a kedvencem. – A kezembe nyomta a piros autót, majd kiszaladt a szobámból, zoknis lába megcsúszott a parkettán, ahogy befordult a sarkon.

Az éjjeliszekrényre tettem az autót. A vizespoharam üres volt, és ki kellett mennem a mosdóba. Felültem, és előrehajtottam a fejem, megpróbáltam beletúrni a hajamba, de csupa kóc volt. Rezgett a telefonom az ágyon. Végighúztam a hüvelykujjamat a képernyőn.

Gyere ki ma este a tóhoz.

Visszaírtam. Nincs kedvem, lúzer.

Pedig segítene, seggfej.

Előre-hátra tologattam a kisautót az ujjammal, a kereke csikorgott a fán. A tó. Hetek óta nem jártam ott. Már biztos melegebb a víz. Hallgattam a konyhából felszűrődő zajokat. Lana az edényekkel csörömpölt, Cash sütit kunyerált. Jó illata volt. Talán ma megjön végre az étvágyam. Reszketegen mély levegőt vettem, és visszaírtam Jonnynak.

Meggondolom. Később írok.

A folyosón Cash fotói sorakoztak a falon, előbb babaként, majd totyogó kisgyerekként, végül baseballütővel a vállán. Vaughn és Lana esküvői fotója. Cash kettejük között áll, a kezüket fogja, büszkén feszít a kis öltönyében. Festmény egy lovasrendőrről a hátasán, egy bekeretezett diploma mellett. Közelebb hajoltam. Erick Vaughn. El is felejtettem, hogy Ericknek hívják. Még Lana sem szólította a keresztnevén.

Beléptem a takaros konyhába – tisztára sikált pult, rajta piros almák egy vidám, citromsárga tálban.

Lana nénikém a pult mellett állt, épp turmixolt valamit. A jég puskaropogás-szerű hang kíséretében ripityára tört. Lana észrevett a szeme sarkából, és kikapcsolta a gépet.

– Hailey! – A zöld trutyira mutatott. – Kérsz turmixot?

– Jólesne egy kávé.

– Ülj le, ülj csak le! Hozok egy csészével.

– Kösz.

Letette a kávét, majd sürögni kezdett a konyhában, felszeletelt néhány gyümölcsöt, és elrendezte egy tányéron a sütik mellett. Odahozta, és letette elém. Meghámozta az almát és a narancsot, és egyenlő szeletekre vágta, mintha még mindig hat éves lennék, mint Cash.

Leült velem szemben. A haja fekete volt, mint anyáé, ám Lana rövidre vágatta, a vége izmos vállát súrolta. Jógázott és piláteszezett, minden nap korán felkelt, és reggelit készített Vaughnnak. Kivasalta az egyenruháját, és az ajtóban üdvözölte, amikor hazajött. Nem tudtam, milyen érzés lehet egy őrmester feleségének lenni. Vajon aggódott-e, hogy egyszer nem jön haza este. Én mindig aggódtam apáért, amikor egyedül ment fel a hegyekbe. S mint kiderült, joggal.

Cash rám sandított, a tévé előtt legózott. Kinyújtottam a nyelvem. Felvillantott egy foghíjas vigyort, majd amikor meglátta előttem a sütiket, durcásan nézett az anyjára.

– Ez nem igazság!

– Ha kitakarítod a szobádat, te is kapsz még belőle. – Cash felnyögött, Lana pedig visszafordult hozzám. – Ne feledd, mielőtt lezuhanyozol, nyisd ki az ablakodat! Még nem csináltattam meg a páraelszívót. Ha szükséged van samponra, hajbalzsamra, szappanra, csak szólj!

– Meg tudom venni magamnak, amire szükségem van. Azt gondoltam, dolgozhatnék a bisztróban.

– Ó, ha akarsz, de lesz egy kis pénz a házeladásból, és Vaughn úgy tervezte, befekteti neked egy részét a főiskolai alapba. Talán még egy kocsi is kijön belőle neked.

– Nem hinném, hogy ilyen sok pénz lesz belőle.

Lana letette a villáját.

– Át kéne válogatnunk apád holmiját.

– Nem várhat?

– Hát… – Lana olyan kényelmetlenül érezte magát, hogy attól minden rosszabbnak tűnt. Véglegesebbnek, ha ez lehetséges. – Vaughn szerint mihamarabb meg kéne hirdetnünk a házat, hogy jó áron eladhassuk még a nyáron. Ismer valakit, aki megvenné apád szerszámait, és…

– Nem! – Amikor riadt arcára pillantottam, hozzátettem: – Azok az enyémek.

– Mihez akarsz kezdeni a szerszámokkal?

– Jonnynál elférnek.

Lana a homlokát ráncolta a hangszínem hallatán.

– Vaughn biztos nem bánná, ha a garázsban tartanád őket.

– Nem is tudom… – dünnyögtem. – Olyan pedáns.

Lana az arcomat fürkészte.

– Félsz tőle.