A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Helen Hoang: The Heart Principle, 2021

Fordította

FARKAS SYLVIA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A szerelem egyenlete, 2018

Menyasszony rendelésre, 2019

Copyright © 2021 by Helen Hoang

All rights reserved including the right
of reproduction in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with Berkley,
an imprint of Penguin Publishing Group,
a division of Penguin Random House LLC.

Hungarian translation © Farkas Sylvia, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Intense Media Bt.

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektor: Valentin Kristóf

Tördelés: KFBook Design Studio

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5702-14-5

1. FEJEZET

Anna

Most utoljára kezdek mindent elölről! Ezt szoktam magamnak mondogatni. De aztán mindig történik valami. Hibázok, és tudom, hogy sokkal jobban is mehetne, vagy az kattog a fejemben, hogy majd mit fognak mások mondani. Ilyenkor megint elölről kezdem, hogy tiszta lappal indulhassak. És mindig ez az utolsó alkalom. Kivéve, ha mégsem.

Már hat hónapja ezt csinálom: újra meg újra, lépésről lépésre végigmegyek mindenen, mint egy ketrecbe zárt állat, aki körbe-körbe mászkál. Pedig ezek a hangjegyek már semmit sem jelentenek a számomra, mégis próbálkozom, egészen addig, amíg megfájdulnak az ujjaim, beáll a derekam, a csuklómat pedig alig bírom mozdítani. De figyelmen kívül hagyom a jeleket, és továbbra is beleadok mindent. Csakis akkor hagyom abba, amikor lejár az idő, csakis akkor emelem el az államtól a hegedűt.

Szédülök, majd szomjan halok, teljesen kiszáradtam. Valószínűleg lenémítottam az emlékeztetőt, és egyszerűen elfelejtettem enni. Ez gyakrabban előfordul, mint ahogy azt hajlandó vagyok elismerni. Mintha nem lenne milliónyi emlékeztető a telefonomon. Lehet, hogy már rég nem is élek. Mivel tekintettel vagyok a környezetemre, nincsenek növényeim. Ellenben van egy „háziállatom”. Legalábbis olyan a számomra, de csak egy kődarab. Ezért is kapta tőlem roppant kreatív módon azt a nevet, hogy Kavics.

A telefonom képernyőjén a terápia szót mutatja az emlékeztető, amit grimaszolva kinyomok. Vannak, akik élvezik a terápiákat. Felszabadítja és megerősíti őket. Számomra azonban kimerítő munkát jelent. Persze az sem segít, hogy szerintem a terapeutám titkon egyáltalán nem kedvel. Mindegy, bevonszolom magam a szobámba, és átöltözöm. Egyáltalán nem segített, hogy egyedül akartam megbirkózni mindennel, ezért határozottan adni szeretnék ennek az egész terápiának egy esélyt. A szüleimet felháborítaná, ha tudnák, mennyi pénzt herdálok erre, de én tényleg kilátástalannak találom a helyzetem, nekik meg nem kell amiatt a pénz miatt aggódniuk, amiről nem is tudják, hogy elköltöm. Kibújok hát a pizsamámból, ami egész nap rajtam volt, és felveszem az edzőruhám, amelyben egyáltalán nem fogok edzeni. Ezeket a cuccokat valahogy jobban elfogadja a nyilvánosság, pedig sokkal kevesebbet takarnak. Engem nem érdekel, hogy ki, mit csinál. Csak figyelek és utánzom a többieket. Csak így lehet ebben a világban boldogulni.

Kint kipufogógáz- és ételszag terjeng, az emberek jönnek-mennek, bicikliznek, vásárolnak, kései ebédjüket veszik magukhoz a kávézókban. Végignavigálom magam a meredek utcákon, kerülgetem a járókelőket, miközben azon tűnődöm, hogy valamelyikük vajon elmegy-e ma este megnézni a szimfóniát. A kedvencemet játsszák, Vivaldit. Nélkülem. Szabadságon vagyok, jó ideje, mert képtelen vagyok játszani, ha megragadok egy ilyen ciklusban. A családomnak nem mondtam, mert tudom, hogy nem értenének meg. Azt mondanák, hogy hagyjam abba az önsajnálatot és lépjek tovább. Mi keményen fejezzük ki az egymás iránti szeretetünket. Az viszont most nem működik, hogy magammal is keménykedjek. Nem tudok már ennél keményebb lenni.

Amikor elérem a szerény kis épületet, ahol a terapeutám és néhány mentálhigiénés szakember rendel, bepötyögöm a 222-es kódot, az ajtó kinyílik, és felmegyek a dohos szagú épületben a második emeletre. Nincs recepció vagy várószoba, ezért egyenesen a 2A szobához megyek. Kopogásra emelem a kezem, de hezitálok, mielőtt jelezném, hogy megérkeztem. Gyors pillantást vetek a telefonomra, s látom, hogy 13:58 van. Két perccel korábban érkeztem.

Egyik lábamról a másikra állok, nem tudom, mitévő legyek. Mindenki tudja, hogy későn érkezni nem illik, de korábban sem. Amikor egyszer hamarabb érkeztem egy partira, szó szerint letolt gatyában találtam a házigazdát – a barátnője arcával az ágyékán. Egyikünk számára sem volt vicces.

Nyilvánvalóan az a legjobb, ha pontosan időben érkezünk meg valahová. Szóval most itt állok a határozatlanságtól elgyötörten. Kopogjak, vagy várjak? Ha korábban kopogok, lehet, hogy kellemetlenséget okozok a terapeutámnak, és esetleg megharagszik rám. Másrészt viszont, ha várok, lehet, hogy elindul a mosdóba, és meglátja, amint ott toporgok az ajtó előtt hátborzongató vigyorral az arcomon. Nem ismerem őt, mégis azon agyalok, mit fog rólam gondolni, és ennek megfelelően, miként értékeli majd a tetteim. Szóval, jól akarok dönteni.

Folyamatosan bámulom a telefonomat, és amikor végre 14:00 lesz, megkönnyebbülten kifújom a levegőt és bekopogok. Háromszor koppantok, határozottan, mint aki nagyon komolyan gondolja, hogy be akar menni.

A terapeutám kinyitja az ajtót, mosolyogva köszönt, de kezet nem nyújt. Soha nem rázunk kezet. Eleinte zavart, de most, hogy már tudom, mire számítsak, tulajdonképpen tetszik.

– Örülök, hogy látom, Anna! Jöjjön be, és helyezze magát kényelembe! – mondja, miközben beenged, majd a pulton található csészék és vízmelegítő felé int. – Teát, esetleg vizet?

Készítek magamnak egy teát, mert úgy tűnik, ezt szeretné, majd leteszem a bögrémet a dohányzóasztalra, mielőtt leülnék a kanapé közepére, szemben a karosszékével.

Egyébként Jennifer Anistonnak hívják. Nem, nem az a Jennifer Aniston. Nem hinném, hogy valaha is lett volna a tévében, vagy hogy Brad Pitt-tel randizott volna, de magas, és a véleményem szerint vonzó nő. Úgy vélem, az ötvenes évei közepén járhat, vékony testalkatú, és mindig mokaszint meg kézműves ékszereket hord. Homokszőke, hosszú haját ősz tincsek tarkítják. De a szeme…, őszintén szólva, nem tudnám megmondani, milyen színű, pedig őt bámulom. Vagyis a két szeme közé nézek. A szemkontaktus mindig összezavar, ilyenkor képtelen vagyok gondolkodni, ezért igen praktikus megoldás a számomra, hogy majdnem oda nézek, ahová kell. Arról többet tudnék beszélni, hogy milyen a mokaszinja.

– Köszönöm, hogy fogad! – mondom, hiszen hálásnak kell tűnnöm. Az mindegy, hogy egyébként valóban hálás vagyok-e, nem lényeges, de tényleg így van. Hogy kihangsúlyozzam mennyire, a legkedvesebb mosolyomat varázsolom az arcomra, még arra is ügyelek, hogy összefussanak a ráncok a szemem sarkában. Elég sokat gyakoroltam a tükör előtt, így biztos vagyok benne, hogy jól csinálom. Az, hogy viszonozza a mosolyomat, csak megerősít ebben.

– Ez csak természetes! – válaszolja a kezét a szíve fölé helyezve, bizonyítandó, mennyire meghatódott.

Azon tűnődöm, vajon csak éppúgy színészkedik-e, mint én. Mennyi igaz abból, amit az emberek mondanak, és mennyi benne az illem? Van egyáltalán valaki, aki tényleg úgy él, ahogy akar, vagy mindnyájan csak szerepeket játszunk?

Elkezdjük az ülést. Összefoglalom, milyen hetem volt, hogyan éreztem magam, történt-e valami áttörés a munkámat illetően. Semleges hangnemben elmesélem, hogy semmi sem változott. Minden pontosan olyan volt, mint egy héttel azelőtt, ahogy az a hét is olyan volt, mint az azt megelőző. Minden egyes napom tulajdonképpen olyan, mint az előző. Felkelek, iszom egy kávét, eszem egy fél bagelt, majd elkezdek hegedülni, amíg a különféle riasztók és emlékeztetők a telefonomon azt nem parancsolják, hogy hagyjam végre abba. Egy óra skálázás, négy óra zene. Mindennap. Mégsem fejlődöm. Csak a negyedik oldalig jutok Max Richternek ezen darabjában – már ha szerencsém van –, és kezdhetem is elölről. Aztán megint. És megint. Újra meg újra.

Kihívás számomra ezekről beszélni a terapeutámmal, főleg úgy, hogy nem engedem, hogy kitörjön belőlem a frusztráció. Ő a terapeutám, ami szerintem azt jelenti, hogy segítenie kellene rajtam. De eddig még nem volt erre képes, legalábbis a tapasztalataim ezt mutatják. Viszont nem szeretném, ha rosszul érezné magát emiatt. Az emberek jobban kedvelnek, ha igyekszem a kedvükre tenni. Ezért hát folyamatosan figyelem a reakcióit, és azoknak megfelelően válogatom meg a szavaim, hogy örömet okozzak neki.

Amikor hirtelen összeráncolja a homlokát, pánikszerűen folytatom.

– Úgy érzem, már közel járok ahhoz, hogy tényleg jobban legyek.

Ez persze szemenszedett hazugság, de hasznos a cél érdekében. Jennifer arca egyből felderül.

– Nagyon örülök, hogy ezt mondja! – bólogat.

Rámosolygok, de azért némi nyugtalanság fog el. Nem szeretek hazudni. Mégis egyfolytában ezt teszem. Az a sok kedves kis hazugság, melynek köszönhetően mások jobban érzik magukat, egyszerűen elengedhetetlenek a társadalomban való boldoguláshoz.

– Nem tudná átugrani azt a részt, amivel nem boldogul? – kérdezi.

Szinte összerezzenek a javaslatát hallva.

– Az elején kell kezdeni. Nem lehet másképp! Ha azt akarták volna, hogy a közepével kezdjük, az a rész állna elöl – válaszolom.

– Értem, de talán segítene abban, hogy megtörjük ezt a mentális elakadást – magyarázza lényegre törőn.

Csak a fejemet rázom, pedig belül összerezzenek. Tudom, hogy pont azt csinálom, tökéletesen úgy reagálok, ahogy azt szeretné, és ez nem jó érzés. Felsóhajt.

– Az, hogy folyton elölről kezdi, eddig sem segített a probléma megoldásában. Talán ideje volna valami mással próbálkozni.

– De nem ugorhatom át a darab elejét! Ha nem tudom rendesen eljátszani, akkor meg sem érdemlem, hogy a következő résszel folytassam, és nem érdemlem meg azt sem, hogy eljátsszam a végét! – mondom mély meggyőződéssel.

– Mi ez a szigor? Ez csak egy dal. Úgy és olyan sorrendben játszhatja, ahogyan csak akarja. A dal nem fogja ezért elítélni.

– De az emberek igen – suttogom.

Hát ez a baj. Mindig itt kötünk ki. Lenézek a kezemre, szinte elfehéredtek az ujjaim, olyan szorosan fontam őket egymásba.

– Maga egy művész, a művészet pedig szubjektív dolog – magyarázza Jennifer. – Nem szabadna azzal törődnie, hogy mások, mit mondanak!

– Tudom.

– Azelőtt, hogyan játszott? Miben volt akkoriban más a gondolkodásmódja? – kérdezi, és az azelőtt-tel arra utal, mielőtt véletlenül internethíresség vált volna belőlem, mikor is beindult a karrierem, majd világ körüli turnéra mentem, és még egy lemezszerződést is zsebre tettem, és a híres, modern zeneszerző, Max Richter kimondottan az én számomra írt volna egy darabot, ami olyan megtiszteltetés, ami semmihez sem fogható a világon.

Minden alkalommal, amikor megpróbálom ezt a darabot eljátszani úgy, ahogy ezt a darab megérdemli – és persze úgy, ahogyan azt tőlem mindenki elvárja, hiszen most amolyan zenei csodagyereknek néznek, bár régen csak megfelelőnek találtak – nos, minden egyes alkalommal belebukok.

– Azelőtt csak azért zenéltem, mert szerettem zenélni – bököm ki végül. – Senki sem törődött velem. Azt sem tudták, hogy a világon vagyok. Csak a családom, a barátom és a haverok tudtak rólam. És ez így volt jó! Ezt szerettem. De most… elvárásokat támasztanak felém, és elviselhetetlen számomra a gondolat, hogy esetleg csalódást okozom.

– Valakinek mindenképpen csalódást fog okozni – jegyzi meg Jennifer határozottan, de nem bántón. – Másokat viszont majd elkápráztat. Ez így van rendjén.

– Tudom – válaszolom, és tényleg így gondolom, így logikus. De érzelmileg teljesen más tészta. Rettegek attól, hogy elrontom, hogy belebukok, és nem fognak emiatt szeretni, és akkor mi lesz velem?

– Szerintem elfelejtette, hogy miért is kezdett el hegedülni – mondja Jennifer gyengéden –, vagy pontosabban, hogy kinek játszik valójában.

Mélyen felsóhajtok, majd megpróbálok lazítani, hogy elgémberedett ujjaim magukhoz térjenek.

– Igaza van. Nagyon régóta nem játszottam a saját örömömre. Egy próbát megér – mondom optimista mosollyal az arcomon. De a szívemben, legbelül tudom, mi fog történni, ha teszek egy próbát. Elveszek majd az ismétlésekben, mert semmi sem elég jó mostanában. Sőt, az elég jó sincs rendben. Több kell az elég jónál. Káprázatosan jónak kell lennem! Csak tudnám, miként kell szándékosan elkápráztatni valakit!

Egy pillanatig olybá tűnik, Jennifer mondani akar valamit, de ehelyett csak az állához érinti az ujját, miközben oldalra dönti a fejét. Ebből az új szögből bámul rám.

– Miért csinálja ezt? Ezt a dolgot a szemével? – kérdezi a szemére mutatva.

Elsápadok. Érzem, ahogy lángba borul az arcom, majd hirtelen hideg és merev lesz, ahogy az érzelmek lassan leolvadnak róla.

– Milyen dolgot?

– Miért hunyorog?

Szóval rajtakapott. Nem tudom, miként reagáljak. Ilyen sem történt még velem. Bárcsak megnyílna alattam a föld! Esetleg bebújhatnék az egyik szekrénybe, és belülről tartanám az ajtót.

– Akkor igaz a mosolyunk, ha a szemünkben is tükröződik. Legalábbis a könyvek szerint – ismerem be halkan.

– Sok dolgot tesz így, dolgokat, amelyekről olvas, vagy más embereknél megfigyelt, majd lemásolja? – szegezi nekem a kérdést.

– Talán – vallom be kelletlenül.

Az arckifejezése elgondolkodtatóvá válik, majd valamit bejegyez a tabletjébe. Megpróbálom meglesni, hogy mit, anélkül hogy lebuknék, hogy leselkedem. Semmit sem tudok kivenni belőle.

– Ez miért fontos? – kérdezem.

– Ez is egy fajta álca – magyarázza egy pillanatig engem bámulva.

– Mit jelent ez pontosan?

Visszafogottan kezd magyarázni, mintha jól meggondolná, milyen szavakat használjon.

– Álcázásról, illetve maszkolásról beszélünk, amikor valaki olyan viselkedésmintákat vesz fel, amelyek nem a sajátjai, de ezek segítségével jobban be tud illeszkedni a társadalomba. Ez így igaz önre?

– Az baj, ha igen? – kérdezem nyugtalan hangon. Nem tetszik, ami felé haladunk.

– Sem nem baj, sem nem jó. Egyszerűen így van. Sokkal jobban tudok önnek segíteni, ha tisztában vagyok azzal, hogyan működik az elméje – magyarázza, majd leteszi a tollát, mielőtt folytatná. – Sokszor azt érzem, hogy csak azért mond nekem bizonyos dolgokat, mert úgy érzi, azt szeretném hallani. Remélem, ebből érti, hogy ez mennyire kontraproduktív lenne egy terápia keretein belül.

A vágy, hogy eltűnjek egyik szekrénye mélyén, erősödik bennem. Amikor kicsi voltam, pont így rejtőztem el a minél szűkebb helyeken. Csakis azért hagytam fel akkoriban a bújócskával, mert a szüleim minduntalan előrángattak és belekényszerítettek abba a káoszba, ami elől menekülni próbáltam: partik, hatalmas családi vacsorák, iskolai koncertek, olyan események, amelyek miatt fullasztóan szűk harisnyákat és ruhákat kellett felvennem, majd nyugton ülve, csendben kellett szenvednem.

Jeniffer félreteszi a tabletjét, és keresztbe fonja a karját az ölében.

– Most lejárt az időnk, de szeretném, ha a jövő hétig kipróbálna valamit.

– Ugorjam át a darab közepét és játsszak valami örömtelit – mondom. Sosem felejtem el a feladatokat, amiket kapok tőle, bár sosem csinálom meg egyiket sem.

– Nagyszerű lenne, ha képes lenne rá! – válaszolja komoly mosollyal. – De van itt még valami – folytatja, miközben előrehajol, és egyenesen a szemembe néz. – Szeretném, ha figyelné, hogy mikor, mit és miért mond, hogy egyáltalán jó érzés-e, igaz-e a valós énjére, vagy inkább kimeríti és boldogtalanná teszi. Figyelje meg önmagát, hogy miért teszi mindezt. És ha nem talál igazán jó okot, próbálja meg nem megtenni.

– Mi értelme ennek? – Olyan, mintha visszafelé haladnánk, és egyébként sincs semmi köze a zenéhez, az egyetlen dologhoz, ami érdekel.

– Nincs olyan érzése, hogy ez az álcázás esetleg átterjedt a hegedűjátékára is? – kérdezi Jennifer.

Szóra nyitom a szám, de eltart egy ideig, mielőtt kibököm.

– Nem értem. – Van egy olyan érzésem, hogy ez nem fog tetszeni. Izzadni kezdek.

– Szerintem, Anna, maga rájött, hogy miként változtassa meg önmagát úgy, hogy másoknak a megelégedésére tegyen. Láttam, miként változtat az arckifejezésén, a viselkedésén, még azon is, amit mond, hogy olyan legyen, amit ön szerint én előnyben részesítek. Én most kimondottan azt gondolom, hogy azon fáradozik, és talán nem is tudatosan, hogy olyanná tegye a zenéjét, a játékát is, hogy az másoknak tessen. De ez képtelenség, hiszen ez művészet. Nem lehet mindenkinek a kedvére tenni. Abban a pillanatban, hogy változtat rajta, csak azért, hogy valaki az örömét lelje benne, azonnal elveszít valaki mást, akinek pont úgy tetszett, amilyen azelőtt volt. Nem ezért került ebbe az ördögi körbe? Meg kell tanulnia önmagára figyelni, hogy ismét önmaga lehessen.

A szavai betalálnak. Egyrészt legszívesebben ráüvöltenék, hogy fogja már be, ne beszéljen hülyeségeket. Szeretnék mérges lenni. Másrészt viszont inkább sírni volna kedvem, hiszen mennyire szánalmas vagyok! Attól tartok, teljesen átlátott rajtam eddig is. Végül sem nem kiabálok, sem nem sírok, csak ülök ott, mint a sarokba szorított vad. Pont így szoktam reagálni nagyjából mindenre – semmit sem teszek. Nincs védekezési mechanizmusom. Egyszerűen csak lefagyok. Ha igazán rosszra fordulnak a dolgok, még megszólalni sem tudok. Teljesen elnémulok.

– Mi van, ha nem tudom, hogyan hagyjam abba? – kérdezem végül.

– Kis dolgokkal kell kezdeni, és mindenképpen biztonságos környezetben próbálkozzon. Mondjuk, a családdal – javasolja segítőkészen.

Bólintok, de ez nem pont azt jelenti, hogy egyet is értek vele. Még fel kell dolgozzam az előbb történteket. Teljesen ködös az agyam, amikor végül befejezzük az ülést. Nem is érzékelem teljesen a környezetemet, mígnem arra eszmélek, hogy hazafelé gyalogolok.

A telefonom folyamatosan rezeg a táskámban. Előveszem, hogy megnézzem. Már három nem fogadott hívásom volt Juliantől, a barátomtól. Nem hagyott hangüzenetet, mert utálja a hangüzeneteket. Felsóhajtok. Csakis azon ritka esetekben keres ilyen erélyesen, amikor nincs munkaügyben úton, és találkozni akar velem. Teljesen kimerültem a terápiától. Semmire sem vágyom, csak hogy összegömbölyödjek a kanapémon az ezeréves fürdőköpenyemben, rendeljek magamnak valami kaját, és David Attenborough-t nézzek a BBC-n.

Nem akarom visszahívni. Mégis megteszem.

– Szia, drágám! – köszön bele a telefonba Julian.

Ugyan egyedül sétálok a járdán, mégis mosolyt erőltetek az arcomra, és egy kis lelkesedéssel színezem a hangom.

– Szia, Jules!

– Nagyon jókat hallottam arról az új burgerezőről, foglaltam magunknak este hétre egy asztalt. Most még megpróbálok eljutni edzésre, szóval mennem kell. Hiányzol. Találkozzunk az étteremben! – hadarja.

– Milyen új burgerez… – kérdezném, de már le is tette.

Úgy tűnik, randim van ma este.