A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Lia Louis - Eight Perfect Hours, 2021

Fordította LADÁNYI KLÁRA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Valahol közel a boldogsághoz, 2019

Kedves Emmie Blue, 2020

Copyright © Lia Louis 2021

All rights reserved.

Hungarian translation © Ladányi Klára, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Orion Books / Emily Courdelle, Fehér Zsanett

További grafikai munkák: Németh Renáta

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Ernyei Bea

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5702-28-2

Bennek, akivel az én vörös fonalam összeköt.

Egy láthatatlan vörös fonal köti össze azokat, akiket egymásnak teremtettek időtől, helytől és körülményektől függetlenül. Lehet, hogy a fonál kinyúlik vagy összegabalyodik, de soha el nem szakad.

Ősi kínai mondás

Első fejezet

Noelle-nek, a legjobb barátnőmnek!

Hát tessék! Levél a múltbéli tőlem a jövendőbeli neked. Istenem, de furcsa leírni ezt azzal a tudattal, hogy tizenöt év múlva tényleg olvasni fogod ezeket a szavakat! A majdani Noelle Butterby! Kíváncsi vagyok, hol leszel akkor, milyen leszel. Azt hiszem, ez a lényeg, hogy leírjuk, hogy képzeljük, mit kívánunk a másik jövőjére vonatkozóan. (Nagyon ajánlom, hogy beleírd Leo DiCapriót a levelembe, Elle, és nem intézed el egy randival meg egy béna jóéjtpuszival! Párás-ablakos autós jelenetről beszélek, Boyz II Men dalokkal és kevesebb jéghegy-okozta halállal megfűszerezve, természetesen.)

És most jöjjenek az én jókívánságaim neked, Majdani Noelle! Bizony van belőlük elég.

Először is, remélem, hogy annyira elfoglalt vagy, hogy majdnem elfelejtesz eljönni ma este, hogy ott legyél, amikor az időkapszulát kiemelik a földből. Remélem, egyenesen a reptérről érkezel! Mondjuk Los Angelesből? Vagy Indonéziából? Vagy! Mit szólnál Queenslandhez, a dögös búvároktatók hazájához? Hát, akármi legyen is, biztos vagyok benne, hogy annyi helyen megfordultál már ekkorra, hogy a gyerekeidet menő világvégi falvacskákról nevezed el, amikről senki nem hallott, és olyasvalaki leszel, aki beszélgetés közben „véletlenül” franciára vált át.

Másodsorban kívánom, hogy az életed tele legyen szerelemmel! Igen-igen, tudom, tipikus klisé, tipikus én, de tényleg ebben bízom. Kirobbanó, gyomorcsiklandozós, libabőrös, enni-sem-bírsz-annyira-émelyítő szerelemmel. Megemlíteném a lelki társad, azt a bizonyos valakit a vörös fonalad másik végén, de nem akarom, hogy megfájduljon a szemed a sok forgatástól, hiszen szeretnéd jól megnézni azt a férfit. Merthogy irtó dögös. És elbűvölő. És annyira magas, hogy belefájdul a nyakad. Még az is lehet, hogy spéci cipőket kell vennie, akkora lába van. Csakis a legjobbat neked, drága barátnőm! Majd meglátod!

Remélem, megtalálod azt az állást, amit nem érzel munkának.

Remélem, hogy egyszer majd sikerül az a pizzatészta, amit minden áldott hétvégén elrontunk.

Remélem, hogy felszállsz arra a hőlégballonra, eltöltesz egy éjszakát (sátor nélkül) a nyári csillagos ég alatt. Remélem, hogy felszállsz arra az éjszakai vonatra. De leginkább azt remélem, hogy boldog vagy, Noelle Butterby. Hogy mostanra már te is látod azt az erőt, kedvességet és ragyogást, ami benned rejlik, és hagyod a felszínre törni. Hogy megmutattad magad a világnak.

Végezetül (mivel csak ilyen picike papírt és borítékot kaptunk, tiszta vicc!), remélem, hogy akármerre járunk is, mindig, minden körülmények között beszélni fogunk egymással. És ne feledd, ha nem lehetünk együtt, csak lehunyjuk a szemünket, és elképzeljük.

Szeretlek, Noelle!

Örökké!

Csók, Daisy

*

Nem tudom biztosan, hogy képzeltem, hol leszek ebben a pillanatban. Ha megkérdeztél volna tizenöt évvel ezelőtt, hogy „na és, Noelle, szerinted milyen lesz az életed tizenöt év múlva március kilencedikén?”, biztos vagyok benne, hogy azt feleltem volna, „boldog, megállapodtam”, vagy „olyan, mint azokban a karácsonyi reklámokban. Tudod, szép ház, mosolygós férj pizsamában, elegáns sarokkanapéval.” Egy dolog azonban biztos: erre nem számítottam. Egyedül vagyok az autómban, a havas autópályán beállt dugóban ragadva, a telefonom lemerült, a könnyeim pedig hathatósabban mossák le a sminkem, mint bármelyik drága kence. A szívem épp meghasad egy pettyet. Kiborultam kissé, igazából. A mai nappal kapcsolatos elképzeléseim között legkevésbé sem szerepelt a kiborulás. Korántsem.

Sejthettem volna, hogy ez az este eleve kudarcra van ítélve, vagy ahogy az öcsém, Dilly mondaná, totál szívás lesz. A váratlan hószállingózás, ráadásul márciusban, az araszolás, az ismét behaló telefontöltő-csatlakozó az ősrégi kocsimban, a félórás késés annak ellenére, hogy időben indultam el otthonról, ráadásul tűpontosan megterveztem előre az utat. Ha valaki egy kicsit is babonásabb, simán azt mondaná, hogy ezek mind apró figyelmeztető jelek voltak, amik előre jelezték, mi vár rám. Kétségbeesett kis üzenetek az univerzumtól, hogy „most fordulj vissza, Noelle!”, illetve „Megállj! Tudom, hogy azt hiszed, oda kell menned ma este, és tudom, hogy már tizenöt év telt el azóta, de hallgass ránk, amikor azt mondjuk, hogy hatalmas megzuhanásra számíthatsz! Sokkal jobban jársz, ha most megfordulsz, és kétnapi kereseted áráért feltankolsz abban az autós fánkozóban, és a hazaút alatt megeszel belőle egy rakással!” Mindezek ellenére optimista voltam. Totál gyomoridegem volt, igen, de reménykedtem. Még izgatott is voltam egy kicsit. Újra látni a középiskolát a volt osztálytársakkal, immár felnőttként, a tantermeket, az ebédlőt, ahol zsíros hasábburgonyát és megannyi gumis héjában sült krumplit ettünk. És végre elolvashatom Daisy levelét, amit a halála előtt írt nekem, és visszaszerezhetem a fényképezőgépet is, amiben a filmtekercs megőrizte életének csodás utolsó napjait. Lehet, hogy Eddel is találkozom. Válthatunk pár szót, talán még meg is iszunk valamit, és átbeszélhetjük, mit rontottunk el, miért futottunk zátonyra.

A hó most hevesebben ostromolja a szélvédőmet, mintha egy hógömbben volnék. Nem haladunk már egy jó ideje. Nem tudom, pontosan mióta tart, de az biztos, hogy elég ideje ahhoz, hogy üzenjek Anyának, hogy dugóba kerültem, mielőtt a telefonom lemerült a kezemben, és elolvassam Daisy levelét az autó beltéri lámpájának tompa, sárgás fényénél. Még sírásra is jutott idő, ráadásul a kesztyűtartóban lévő neonzöld mikroszálas kendőbe kellett kifújnom az orromat, amivel a szélvédőről szoktuk letörölni a párát. Remélem, senki nem látott meg. Ahogy megláttam Daisy kézírását, az apró, újholdszerű „c”-ket az „i” pontjai helyén, végem volt, és miközben olvasni kezdtem, újra hallottam életteli, dallamos hangját a fejemben. A viccei, ahogy megemlítette a vörös fonalat, amiről egy könyvben olvasott, és hetekig beszélt róla ábrándozva. Ráadásul ilyen kristálytisztán látni leírva mindent, amit nem tettem meg…

Mögöttem az egyik sofőr teljesen fölöslegesen dudál, mire valaki más is követi a példáját. Mintha bármi haszna lehetne, mintha csak egy hangyányit is előmozdíthatná ezzel a tömött sorokat! Hirtelen forró pánik önt el, de visszanyelem.

Csak elindulunk hamarosan! Több százan lehetünk ezen a kétsávos autópályán, talán több ezren is, akiket otthon vagy valahol máshol várnak. Nem hagynak itt minket sokáig anélkül, hogy kiderítenék, mi az oka ennek az egésznek, ugye? Az előttem álló autó hátsó lámpái kialszanak, mintha azt felelnék: „De. Simán itt hagynak, Noelle!”, mire újra a mellkasomba kúszik a pánik. Felhangosítom a rádiót.

A fényképezőgép nem volt ott. Ez a tény is csak tetézte a sírást, hogy a gép huszonnégy előhívatlan képpel nem volt az időkapszulában. Persze sok egyéb más sem volt ott ma, beleértve az évfolyam-találkozón részt venni kívánó vendégek felét, a helyi lap fotósát, ahogy a sütögetés és a sör is elmaradt, amit a középiskola meghirdetett. A hó és a forgalom meghiúsította az egészet. Csakhogy tudom, hogy Daisy berakta a műanyag tasakba a fényképezőgépét a levelével együtt, mielőtt elásták annak idején. Most viszont, ahogy megkaptam, a súlyából tudtam, hogy a gép nincs benne.

– Attól tartok, nem sikerült mindent kiásnunk az időjárás miatt – mondta a történelem tanszék új vezetője, blúza ujja feltűrve, arcát áfonyavörösre festette az idegesség. – A levelek egy része ebben a kapszulában van, de a többi a másikban, amit még mindig nem ástunk elő. Attól tartok, arra nem is kerül sor egészen addig, amíg át nem ütemezzük a találkozót egy másik időpontra.

A csarnok mögöttem a csalódott öregdiákok csevegésétől visszhangzott, akik rég nem látott barátaikkal beszélgettek műanyag pohárba töltött olcsó bort szorongatva, miközben tíz percben összesűrített anekdotákká alakítják az eltelt évek eseményeit, és az időjárásról panaszkodtak, meg törölt vonatokról, és azon keseregtek, mekkora kár, hogy a hó elrontotta ezt az estét.

– Csak hát… a fényképezőgép itt volt – mondtam –, benne ebben a tasakban.

– Értem – mondta a nő. – Ahogy már mondtam, lehet, hogy a másik kapszulában van. – Ekkor átnyújtott nekem egy tollat és egy csíptetős írótáblát. – Ha megadja az elérhetőségeit, értesítjük az esemény új időpontjáról. És arról is, ha találunk valamit.

Hát ennyi volt. Egy firkantás a kesze-kusza névsor aljára beszuszakolva, mielőtt egy láthatósági mellényt viselő személy előrefurakodott, hogy közölje, az ajtókat tíz percen belül zárják. És ekkor, ahogy elfordultam, sajgó szívvel, kezemben Daisy levelével és a tasakkal, megláttam Edet. Huszonhat és fél hónappal a szakításunk után, azután, hogy az az Amerikába tartó repülő majdnem nyolcezer kilométerre repítette tőlem, most itt volt. Csupán pár méter választott el minket egymástól a középiskola csarnokában, körülöttünk zavarban lévő öregdiákok és csevegés. A bőre aranybarnára sült, szeme ragyogott, és olyan megfoghatatlan frissesség áradt belőle, amilyen a külföldről hazatérő emberekből szokott. Az új élmények és helyek rájuk íródnak, ragyogóvá téve a bőrüket. Azonnal meglátott. A tekintetünk összefonódott, és… semmi. Még egy biccentés sem. Még egy apró, zavart mosoly sem. Egy jeges pillanatig tartott csupán, mielőtt elfordult, és elnyelte a fotocellás ajtó. Tizenkét évnyi közös emlékünk van tele vasárnapi ebédekkel, karácsonyokkal és hosszú hétvégékkel, meg ahogy engem néz, miközben szőkítem a hasamon lévő szőrt, és a jelek szerint még egy olyan futó mosolyt sem érdemlek, amilyet idegenekre szokás villantani a boltban. Istenem! Ez több mint lehangoló. Fánkok. A nyavalyás fánkokat kellett volna választanom!

A hó szakadatlanul kavarog odakint, és mintha csak össze lennének hangolva, a hókásás utat megvilágító féklámpák egymás után alszanak ki, akár a gyertyalángok. A sofőrök feladják, a motorok leállnak.

– Most pedig – mondja a rádiós műsorvezető –, következzen egy dal, ami megmelenget mindenkit! Milyen kár, hogy sosem lehet ilyen a karácsony, mert ez aztán tényleg szakad odakint.

Igaza van. Ez havazás. Rendes, rohadt sűrű hó, ami meg is marad. A telefonom pedig lemerülve hever az anyósülésen, mint valami fekete tükör. Esélyem sincs az Instagramon vagy Twitteren böngészve elütni az időt, vagy Charlie barátnőmnek válaszolni az Eddel kapcsolatos üzenetére („Az a pasi egy totális pöcs, Noelle! Egy gerinctelen kis senki.”), hogy együtt boncolgassuk ezt az egész nem-beszélgetést, mint két másodrendű detektív. És persze esélyem sincs felhívni Anyát, vagy úgy egyáltalán bárkit. Bedugom ismét a töltő vezetékét. Semmi nem történik, persze.

– Francbaaaaaaa! – ordítom teljesen hiábavalóan, majd a tenyerembe temetem nedves, forró arcomat. Egy Harry Styles szám szól a rádióból – valami szamóca a nyári estén a téma –, és nevethetnékem van a helyzet iróniájától, az autó hőmérője mínusz ötről bámul vissza rám pimaszkodva, a kocsik szorosan egymás mögött sorakoznak, mint a porcukorral beszórt bukták. Nem ragadhatok itt. Nem tehetem! Anya. Mi lesz Anyával, ha egy-két óránál tovább leszek itt?

Húsz feszült percig tart, mire megjelenik a kijelzőn a vidám Broadway betűkkel szedett felirat: ÚTLEZÁRÁS, NAGYOBB KÉSÉS VÁRHATÓ, újabb két perc múlva pedig ismét felbukkannak a könnyek (ahogy a párátlanító kendő is visszatér jobbról), aztán további öt perc elteltével valaki bekopog az anyósülés felőli ablakon.