Rejtő Jenő

Menni vagy meghalni

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2021

EPUB ISBN: 978-963-387-243-7

MOBI ISBN: 978-963-387-244-4

Tartalomjegyzék

Első rész

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Második rész

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Harmadik fejezet

A thar

1.

A határmenti törzsek nyugtalankodtak. A szökevény beynek még sehol sem találtak nyomára. De a berber és tuareg sivataglakók már érezték a bekövetkező hadjáratot. Itt is, ott is megrohanták a békés oázisokban lakó, behódolt törzseket, francia hűbérben élő partizánokat, kegyetlenül lemészárolták őket, felgyújtották duárjaikat, kivagdosták a pálmáikat, és újra elvágtattak a távoli, végtelen bledbe. Mindig így kezdődött. A hadvezetőség változatlan szigorú ostromzár alatt tartotta Marakesch városát. A Muhat bey fejére kitűzött vérdíjat duplára emelték. És miután fontos érdekek fűződtek ahhoz, hogy kinyomozzák a zárt szobában történt bűntényt, egy hirdetményt köröztek mindenfelé, amit a lapok címoldalán hoztak, vastag betűkkel:

„Aki felfedi a titkát, hogy miképpen törtek be és gyilkoltak a kormányzósági palotában, annak, amennyiben nem ő követte el a bűntényt (szóval, ha bűnpalástoló, bűntárs, bűnsegédi bűnrészes, stb.) teljes büntetlenséget, ha büntetés alatt áll, további büntetésére kegyelmet biztosít a kormányzó. Muhat bey kézrekerítője százezer frank jutalomban részesül.”

Horn, miután elvégezte gondosan a paquettage-t, és szíjai ércesen ragyogtak, magára öltötte kimenőruháját. Különleges pedantériával öltözött. Közben a napi leckéjét ismételte magában. Ugyanis, mióta eljöttek a Fort St. Jeanból, Lothartól franciául tanult.

Csillogó porszemek táncoltak a teljes afrikai napfényben, amely árnyéktalanul fedte be a várost. Arab jósok tolongtak a közismerten babonás légionistákhoz, karjukon, nyakukon tekergő viperáikkal. A kígyóknak megvolt a méregfoguk és méregzacskójuk, harapásuk gyors, kínos halált jelentett, de senki sem tiltotta meg, hogy marabuk és jósok itt, a tömegben hurcolják kígyóikat, és a katonák felé nyújtsák: „Fabor, barakullah u fik!” kiáltással. És mindenfelé, újra meg újra: „Fabor! Fabor…”

Horn verejtékezve és lihegve, kissé szédelegve is a vastag bűztől, két könyökével és a bajonett hüvelyével igyekezett utat vágni a Giama el Fna torlódó áradatában. Végre elérte a találka helyét, a Kutubia mecsetet, amely hatalmas aszfaltsíkság végén emelkedett. Az utazási irodák szűnni nem akaró autóbuszjáratai elszoktatták a csőcseléket e helyütt az ácsorgástól.

Lys Rouge már ott volt, mire Horn megérkezett. Elindultak valamerre. A városban csak a lány ismerte ki magát, tehát a légionista nem is kérdezte, merre mennek. Alig értették meg egymás szavát. Lys franciául beszélt és arabul, Horn csak pár hete tanult, az igaz, hogy gyors tempóban, mert körülötte állandóan francia nyelven intéztek mindent. Egyes szavakkal és kézjelekkel azért megértették egymást valahogy. Közben úrvezetők és biciklisták átkait vonták magukra abban a nagy elmélyülésben, amivel barátkozni próbáltak. „Balék! Balék!” kiáltoztak a biciklisták mögöttük, furcsa kerékpárjaikon, amelyeken a kormány, mint roppant ökörszarv állt el a hatalmas első kerék felett.

Végre megpihenhettek a La Bahia csodálatos botanikus kertjében, ahol Kelet minden szép fája és virága van összegyűjtve egy gyönyörű parkban, ami a régi marokkói dinasztiák márványcsarnokait, szökőkútóriásait veszi körül, és fonja be kúszó hibiszkuszaival, karvastagságú rotang-indákkal. Itt nyoma sincs az afrikai büdösségnek. A fojtogatóan erős virágszag láthatatlan ködbe burkolja a kertet. Egymás mellett ültek, és tagoltan, néha többször ismételve ugyanazt a szót, beszélgettek. Horn hasonlított valakihez. Valakihez, aki Lys Rouge életében tragikus szerepet játszott… A Vörös Liliomot Párizsból hozta magával Tribone hadnagy. A hadnagynak ugyanis elszámolási differenciája támadt a zsoldpénzek körül, és lefokozás helyett választotta az afrikai szolgálatot. Egy párizsi mulatóból magával vitte Afrikába Lys Rouge-t, aki akkor tizenhét éves volt. Származásában arab vér is keveredett valamikor, de ez alig látszott rajta.

– És tudod, a Gambia mentén építettek akkor műutat… La route… Stada… Oui… oui… Ca, ca… Szörnyű volt. Halálos klíma, csupa őserdő, vadak a bennszülöttek… Tribone nagyon szenvedett… Folyton ivott, il buvait. Comprends? Bouvoir!… Alcoholis! Ca, Ca… Pokolian izzadt és fogyott… Éjjel hörgött álmában, és dőlt belőle a gin… Fakunyhóban laktunk, forró volt, és tenyérnyi pókokkal tele. Ez a Tribone sikoltozott, ha ilyen pókot látott… Azután jött egy katona. Légionista volt, fiatal mérnök… Ingénieur… Un jeune ingénieur. Érted?… Olyan, mint te… Comme tu es… Húszéves sem volt… Vonalkijelölő… Ment az őserdőben, méréseket végzett, és jeleket szúrt a földbe, fehér meg vörös póznákat… Juste comme tu es… Éppen olyan volt, mint te… Tribone megvert. Vert… Il me battait… Oui, oui. Nom du nom… Este már úgy feküdt, mint valami tuskó, horkolt, és a szeme fehérje rezgett. Ah, comme c’était dégoutant… Ilyenkor én találkoztam az ingénieurrel… Az ő barakkja kisebb volt, és nem fatörzsből épített, hanem csak egyszerű deszkából, de rendben tartotta minden holmiját a ládájában. Minden ragyogott nála a tisztaságtól, és a falon csak egy kép lógott… Ősz hajú asszony, sa mere… Comprends? Sa mere! His mother!… Mütter seine… Oui, ca, ca… Egy núbiai vízhordó, hogy néhány rézmattakot kapjon… elárult minket Tribone-nak… Le traitre… Un Judas, comprends?… Azután a mérnököt ott találták vörös póznái mellett, holtan. Elvágták a nyakát… Le cou… De úgy, hogy egészen levált a feje. Le téte… Kopf seine… Pauvre! Oh, mon pauvre jeune ingénieur! Oh mon pauvre enfant! Oh, mon pauvre petit!… Azt mondták, hogy egy bennszülött vágta el éjjel a nyakát… Ez sokszor előfordul. Én megnéztem a halottat, és nem szóltam semmit… A bennszülött egyetlen vágással, balról jobbra üti le az ellenség fejét. Görbe kése a tarkó mellett csap le… De a mérnöknek először elvágták a nyakát, azután jobbról bal felé, ez tisztán látszott a törzsön, három újrakezdődő metszéssel vágták le a fejét… On coupait… Bennszülött így nem gyilkol… Fehér ember tette… Azt is tudtam, hogy ki… Az ő káplárja… De ez most nem fontos… Én tudtam, ki az igazi bűnös… Tribone…! És ezután… Ő fizette a munkabéreket is… Il payait les préts… Les solds… Egy egész zsák pénzt kiloptam és elrejtettem… Érted?… Őt ezért lefokozták, és elküldték büntetőtáborba… Azután később én kiástam újra ezt a zsák pénzt, és az egészből rendeltem Sierra Leonában egy síremléket… Un tombeau!… Comprends? Monument!… Oui… és azóta nagyon boldogtalan vagyok. Je suis malheureuse! Tres malheureuse!

…Hallgattak. Lys Rouge-nak folytak a könnyei, és két tenyerébe szorította a fiú kezét. Hornnak tulajdonképpen Lys volt az első komoly nőügye. Néhány olyan napot töltöttek el egymással, ami örök emlék marad a férfi életében. Lys gyengéd volt gondosságában, ijesztő volt féltékenységében, kiszámíthatatlan, forró és szeszélyes a szerelemben. Horn a kaszárnyai órákat elviselhetetlennek érezte, olyan nagyon áhította a találkákat. Rastignac többé nem vett tudomást az ügyről. Miután azelőtt sem volt beszédes és barátkozó, a modorán nem látszott különbség. Thillmann kissé elhidegült a fiútól. Hiába! Senkinek sem tudta megbocsátani, hogy a Vörös Liliom nem őt szereti…

2.

Egyszer csak négy új peloton érkezett az erődbe. Azután a régi helyőrségnek kifizették két hétre a zsoldot, és egész napra szabadságot kaptak, kivéve az éjszakai őrszolgálatokat. A régi katonák már tudták, hogy ez mit jelent. Leváltják őket, és keserves utat fognak megtenni a Szaharában vagy az őserdőben. Ilyenkor az arab városrészben vidám az élet. A katonák tizennégy nap zsolddal a zsebükben elözönlik Medinát, és utoljára, igen, lehet hogy utoljára, de mindenesetre hosszú, hosszú időre kitombolják magukat. A Quartier Réservé mindenféle színű és fajtájú páriái ilyenkor aratnak. Egész nap folyik a bor, szól a citera. Dal és kacagás összevegyül elszórt puskalövésekkel és verekedés zajával.

…Lys Rouge és Horn szomorúan ültek egy padon. Már éppen kezdték jól megérteni egymást.

Már sok-sok szavuk volt egymáshoz.

– Vissza fogok jönni, Lys.

A táncosnő hallgatott. Azután a fiú fejére tette a kezét.

– Nem kell ilyet mondani, mon petit ingénieur. Babonából sem szabad mondani – azután hirtelen villant a szeme, és belemarkolt a fiú karjába. – Szoktál újságot olvasni, chéri?

– Ritkán.

Lys elővette az oráni lapot, és megmutatta a fiúnak a kormányzóság legújabb hirdetményét:

„A bűntény felderítője, ha bűntárs, vagy ha éppen büntetés alatt áll, kegyelemben részesül. Ugyancsak kegyelemben részesül, ha bűntárs, de százezer frank jutalmat kap mindenképpen, ha Muhat beyt élve vagy halva kézre keríti.”

– Mit tennél, ha megkapnád ezt a százezer frankot?

– Elvennélek feleségül – felelte habozás nélkül. A lány nem szólt semmit. Gondolkodott.

– Te talán… te benne vagy?… – kérdezte Horn ijedten.

– Ostobaság – szakította félbe Lys. – Mondd! Tudod te, mi az a thar?

– Honnan tudnám?

– Thar, az a vérbosszú! Szent dolog ezen a földön. A kiontott vért csak vérrel lehet lemosni. Akinek megölték valakijét, az a túlvilágon ezerszer átkozott lesz, és Mawlana nem ragadja fel hajánál fogva Mohamed hét mennyországa közül egyikbe sem, ha nem bosszulja meg a kiontott vért.

– Miért mondod ezt?

– Majd… majd visszatérünk rá. Gyere el holnap ilyenkor a régi mecsethez, ott, ahol a Suq végén a berber sátrak vannak. És ezt már most tedd el… Nézd!… Ez az én fényképem. Igazi mohamedán nő sohasem hagyja lefényképezni magát. Ő… Tribone csinálta rólam úgy, hogy megkötözött. Ezért is megfizettem neki. Hiszed, vagy nem hiszed: ennek a képnek hatalma van. Ghut szereti ezt a szentségtörő képet, és elkerüli. Jegyezd meg, hogy Ghut a sivatag gonosz ura, milliárd porszemből áll a hadserege, hegyeket, falukat, oázisokat ostromol évezredek óta, és megsemmisíti őket, apró, alig látható katonáival. Tedd el ezt a képet. Ha valamikor igazán nehéz helyzetben leszel, vedd elő. Segíteni fog rajtad.

Horn megnézte a képet. Hideg félelem ült a szívére. Egy karosszékben ülő, mozdulatlanságig megkötözött nőt ábrázolt a felvétel, borzalomtól és dühtől eltorzult arccal. Gondosan becsomagolta újságpapírba, és zsebre tette.

– Ne felejtsd el – ismételte Lys –, ha igazán nehéz helyzetben vagy, vedd elő a képet, és Ghutnak nem lesz hatalma fölötted, jobbra fordul a sorod.

…Másnap a régi mecsetnél Lys egy nyomorék arabnak mutatta be. Nem volt még öreg, de valami robbanás borzalmasan megcsonkította a két lábát, az egyik kezének az ujjai hiányoztak, és arcán sok-sok apró nyomot hagyott a szétszóródó puskapor. Kezein egy-egy kis fazsámoly volt, azon húzta magát, szinte csúszva a porban. A mecsettől távolabb, egy sziklaplatón leültek.

– Mondj el, Darudon, mindent a katonának – szólt hozzá a Vörös Liliom, és az arab gyűlölettel nézett Hornra.

– Nem tudok sokat beszélni. Ha a katona meg fogja ölni Muhatot, akkor én kiszolgáltatom neki. És a katona azt is mondja meg Muhatnak, hogy Darudon tette ezt. Nem tudta megölni saját kezűleg Muhatot, mert a Tafilalet ostrománál nyomorult roncs lett. De a thar mégis az én kezemtől éri őt utol, mert az öcsémet felakasztatta, mint valami hitetlent. Mint egy disznóevőt. Én akkor megesküdtem, hogy soha nagyobb urat még nyomorultabbul nem pusztítottak el, mint ahogy én veszem el életét Barud el Mansur hadvezérének, a Tafilalet parancsnokának Muhatnak… És ha te, katona, a te szuronyodat keresztültaszítod a szívén, és erre megesküszöl a te istenedre, hogy az örök kárhozatba kínozzon téged, ha becsapsz, akkor én neked adom ezt a Muhatot, mert nekem már nem kell más, csak az, hogy beteljesüljön a thar. Minden légionista kapzsi, kegyetlen, gonosz, ravasz és okos. Azért mondtam én Lysnek, hogy egy légionista kell… Öld meg! És akkor legyen Lysnek is sok-sok pénze, mert mindig jó volt hozzám…

Mielőtt Horn felelhetett volt, Lys gyorsan közbevágott:

– Megígértem neked, hogy a thar be fog teljesülni, ha megmondod a katonának, hol van Muhat.

– A te szavad az igazság, Lys Rouge. Én ismerem Muhat főtisztjét, aki a forradalom előtt mint mérnök kémkedett Párizsban. A múltkor láttam a Suqon egy tevehajcsárt. Az én szemem jó. Megismertem ezt a mérnököt a tevehajcsár álruhájában. Ő volt az. Ibn Razut, Muhat segédtisztje! Ibn Razut tevehajcsár ruhában. Felismertem. A gyalázatos gyilkosa!… Követtem a hajcsárt. Éjszaka kiment a Di Djema el Mansurba, ennivalókat vitt magával. Ihrambek király földalatti sírjába szállt le. Ihrambek nagy mélységben temettette el magát egy márványszentélyben. Sírját az a hatalmas kőlap zárja le, amely olyan messzire látszik a királyi sírboltok fölött. Senkinek sem jut eszébe, hogy ezt a sokmázsás kőlapot el lehet mozdítani. Nem is lehet. Nagyon sok munkás kellene hozzá. De a kőlap mögött egy óriási kaktuszbokor lépcsőlejáratot takar. Ide ment le Ibn Razut. És ha itt bújt el a gyalázatos kutya, akkor hiába keresik. Senkinek sem jut eszébe, hogy a hatalmas síremlék alatt élő emberek tanyázhatnak. De én tudom, hogy ott bent hetek óta vár a jó alkalomra valaki, aki százezer frankot ér. Beszéltem. Allah nagy, és Mohamed az ő prófétája… Még egyet: Ihrambek szentélyéből földalatti folyosó vezet egyenes irányban. Vagy kétszáz lépésnyire, egy vörös, nagy sírkő mögött van a lejárata.

Horn a Vörös Liliomot nézte, olyan döbbenten, hogy nem tudott szólni. Közben az arab elvonszolta magát.

– Mit bámulsz? – rivallt rá a nő. – Hallottad? Tudod azt a titkot, amiért ez az egész ország fegyverben áll. Megfogtad a szerencsét úgy, ahogy százezer ember közül egynek, ha sikerül az életben. Eredj használd ki. Ne mondj semmit, ne ígérj semmit. Ha úgy érzed, hogy vissza akarsz menni a hazádba, mint gazdag ember, nem köt hozzám semmi. Eredj nyugodtan, és felejts el. Hála ne kössön hozzám.

– Akár szerencsésen, akár szerencsétlenül, mindenképpen visszatérek hozzád, Lys, mert szeretlek… De valamiről megfeledkeztél. Nekem van öt barátom, akikkel jóban-rosszban szövetséget kötöttünk. És ha megoszthattuk a légionista élet nyomorúságát, akkor meg kell osztanom velük a pénzt és a dicsőséget is.

– Őrült vagy! – sziszegte a nő. – Mi közöd ezekhez a gazemberekhez? Akármelyik közülük szó nélkül zsebre vágná az egész szerencsét, és fütyülne rád.

– Ezt nem hiszem, Lys. De a titok a tied. Ha nem akarod, hogy beavassam a barátaimat, hallgatni fogok, és elfelejtem, amit ez az arab sátán mesélt.

A Vörös Liliom hosszan nézett Horn arcába. Azután bólintott.

– Igen… Ő is ezt mondta volna… Éppen ilyen bolond, becsületes gyerek volt. Juste, comhoe tu es… Menj és mondd el nekik. A többieket nem ismerem, Rastignac és Thillmann ravasz, vakmerő emberek, ne félj, ők majd tudják, hogy kell ezt a legjobban csinálni. De egy kikötésem van: én vagyok a hetedik. Neked egyedül odaajándékoztam volna az egészet. De most már nem tudom, hogy mi lesz veled… és az övéké ne legyen egy rész… Ne beszélj! Nem ismered Afrikát, nem ismered a légionistát, ma az életét is feláldozza a barátjáért, és holnap, ha ideges vagy megbolondul, leüt egy csajka főzelékért. Tudni akarok mindent! Érted? Heten vagyunk a titokhoz. Csókolj meg!… A próféta óvjon…

3.

– Elsősorban – mondta Thillmann – lehet, hogy az arab egészen elhülyült már a kenderszívástól, és fecsegett. És a síremlék mögött nincs kaktuszbokor, a kaktuszbokor mögött nincs lépcső, de ha van lépcső, akkor alatta csak a volt uralkodó fekszik, és a kutya másutt van eltemetve. Tegyük fel azonban – fejtegette a tételt nagy élvezettel Thillmann –, ismétlem, tegyük fel, hogy az arab nem volt egészen hülye, bár ez rendkívül ritka eset, szóval, mondjuk, ez a Muhat ott van a királyi sírboltok egyikében, a Di Djema el Mansur kriptái között. Maga, fiatal német, felrohan a kormányzóságra, és elmond mindent. No, most elfogják ezt a Muhatot, halálra csiklandozzák és kitömik. Magának, barátom, jár a százezer frank. Ezt még a legrészegebb gyarmatügyi államtitkár sem vonja kétségbe. No de!… Először majd kíváncsiskodni fognak, hogy honnan tudta meg a titkot. E célból mind a hatunkat vasra verve Oránba szállítanak. A legközelebbi transzporttal jön a Vörös Liliom a maga arabjával. A Vörös Liliom mindenesetre az arabbal együtt hat évet kap, mert nekünk jelentették az ügyet, és nem a hatóságnak. Mirólunk feltételezik, hogy veszélyes államtitoknak jöttünk a nyomára és miután a rendelet büntetés alóli kegyelmet ugyan említ, de a katonai szolgálat alóli felmentésről, természetesen, szó sincs, tehát kapunk valami kitűnő beosztást, mondjuk Timbuktu környékén vagy Indokínában, esetleg a fészkes Szahara kellős közepén, és gondos feljebbvalóink kötelessége lesz, hogy ezeken a szörnyűséges helyeken ne éljünk az emberi kor legvégső határáig. Abban viszont nagyon pedánsak, hogy a százezer frankot közvetlen örököseink között az utolsó souig precízen szétosszák. Ha tehát maga, barátom, rohanni akar a százezer frankért, nagyon kérem, titkolja el, hogy velem ismeretségben van, mert ebből a szerencséből én nem kérek.

– Ez így van – bólintott rá Rastignac.

A hat légionista egy füves domboldalon ült. Rastignac és Thillmann, minden pesszimizmusuk dacára, furcsa, szinte mámorosan csillogó szemmel néztek olykor össze.

– Uraim, mi katonák vagyunk – szólt Lothar –, nekünk kötelességünk az adatokat az illetékesek tudomására hozni.

– Mi légionisták vagyunk! És tudja, nálunk van egy hagyomány, ami nagyon jellemzi ezt a katonaéletet – mondta Thillmann. – Felülről itt nem jön áldás. Ha ígérnek nekünk valami jót, mire megérkezik hozzánk napiparancsban, átalakul büntetéssé. A légionista mindent maga csinál. A légionista nem bízik senkiben, és főleg nem bízik a felettesek nemes jóindulatában. Amit mi magunk puskaaggyal, ravaszsággal és ügyességgel elérünk, az a miénk.

– De hát tulajdonképpen mit akarnak? – kérdezte Horn. Tyckler, Rastignac és Thillmann összenéztek.

– Azt akarjuk – szólt rövid gondolkodás után a favágó –, hogy maguk újoncok vakon bízzanak ránk mindent. Mi hárman, öreg légionáriusok, a legjobban fogjuk elintézni ezt az ügyet. Elhihetik.

– A magam részéről – jegyezte meg Hoffer –, ha nem kártyáról van szó, nem tudok a szerencsével bánni. Én beleegyezem, hogy a három zupás baka vegye át a kommandót.

Tyckler eddig nem szólt, mert egész idő alatt vakaródzott. Most egy ásítással ő is részt vett a tanácskozásban:

– Mit gondolnak, miért tűz ki százezer frankot a hadvezetőség? Mert legalább ötmilliót ér ez a fráter. Maguk elég ostobák ahhoz, hogy százezer ilyen kétséges frankért szépen, udvariasan beszolgáltassák a vagyont érő platinát.

Kimondta! Nagy csend lett.

– Igen – szólalt meg rekedten Rastignac –, erről van szó. Százezer frankhoz hét ember. A pokolba is! Tizenötezer frank sem jut egyre. Hát koldusok vagyunk! Ott a platina! Ha megkapjuk ennél a fickónál, mind a heten életünk végéig maharadzsák leszünk, és még az unokáinknak is marad belőle. Ez a platina a légió öröksége. Ezt ránk testálta az elátkozott század. Ennek egyszer néhány vakmerő légionista kezébe kellett kerülni. Részemről fütyülök a jutalomra. A platina kell!

– Úgy képzeli – mondta Lothar –, hogy elvesszük a platinát, és futni hagyjuk ezt az embert, vagy mielőtt átadjuk Muhatot a katonaságnak, elrejtjük a kincset?

A három öreg katona markáns, bronzszínű arca mozdulatlanul meredt a tanárra. Egyik sem felelt.

Hatodik fejezet

Szökés

1.

– Most – mondta Rastignac. Thillmann bólintott. A harminc embert Rawson útnak indította a közeli francia helyőrség, Fort Lamy felé. Ez volt az alkalom! Mire összeállítják az elveszettek listáját, mire kiderülhet, hogy őket csata után látták, ami nem jelenti azt, hogy az őserdőben nem pusztulhattak el útközben, vagy sebek miatt, addig olyan egérutat nyernek, amire ritkán van lehetőség.

Másnap ahelyett, hogy észak felé indultak volna a többiekkel, estig jókora utat tettek meg délnek. A támadás színhelyén egyszerűen kifosztották az escadronjuk konyhaszekereit, miután az angol őrök nemigen törődtek azzal, hogy mit csinálnak a légionisták saját holmijukkal. A meneküléshez szükséges, elengedhetetlen feltétel ezen a vidéken minden ember számára egy öszvér. Három öszvér volt a légionisták kocsijánál, hármat Rastignac egyszerűen elkötött az angoloktól. Útirány csak egy volt: elérni bármi áron a Szanga folyót, amely a Tuburi mocsarakon túl esik útjukba, ha állandóan dél felé mennek. A Szanga sebes áramlással folyik bele a Kongóba, mintegy kétszáz kilométerre Brazzaville felett. A Szangán egyszerűen leúsztatnak, csónakon vagy tutajjal a Kongóig, és a Kongón egy nap alatt Brazaville-ben vannak, ahol azután meg sem állnak: egyenesen Matadiig sodortatják magukat, és a belga Kongón biztonságban vannak. Az út legnehezebb szakasza az első volt: eljutni a mocsáron és az őserdőn keresztül, egy körülbelül kétszáz kilométeres útszakaszon, a Szangához. Viszont aránylag ritka kedvező alkalom volt ahhoz képest, hogy egyébként a Szaharából vagy Észak-Afrika rendőri és katonai hálózatán keresztül szokták a szökés lehetetlen módját megkísérelni. Ha barátságtalan bennszülöttek vagy Szinza emberei kezébe kerülnek, akkor még különlegesen csúnya véget is érhetnek.

2.

Egyikük sem mondta ki, de valamennyien tudták már a szörnyűséges valót: eltévedtek. Az ösvény valahol véget ért, és az elefántcsapás, amit a katonai térkép jelzett, csak nem tűnt fel sehol. Olyan helyeken jártak, ahol ember talán még sohasem fordult meg. Egy egész szakasz utász munkáját végezték el, hogy öszvért és málhát ne kelljen elhagyniuk az őserdőben. Rohamkéssel, puskaaggyal törtek utat a szívós ősbozótban, karvastagságú léggyökereken át, és az őserdő örökös árnya dacára elviselhetetlen volt a hőség. Több láb mélységű növényi és állati maradványokból képződött guano ontotta magából dúsan a bomlásból megújuló életet, termeszek, élősdiek és csúszómászók tömegét. Lihegve, némán, méterenként küzdötték előre magukat anélkül, hogy csak sejtették is volna az irányt. Levegő után kapkodtak, ruhájukat letépte, testüket összevérezte a töméntelen háncs és tüske, minden lépésnél száz karom húzta vissza őket, mintha egy roppant polippal viaskodnának.

Lotharral alig volt bajuk. A csendes őrület tünetei mutatkoztak rajta. Néha összevissza fecsegett, kacagott, ősz tincsei csapzottan lógtak a homlokára, és érzéketlenül ment. Annál több vesződés volt az öszvérekkel, pedig ezekre vigyázni kellett, mert akármelyik állat kidőlése egy ember menthetetlen vesztét is jelentette. Innen gyalog senki nem juthatott el élelmiszer- és ivóvízkészletével együtt a Szanga folyóig. Hihetetlenül szenvedtek a piócáktól. Lábszárvédőjük alatt undok nyüzsgést éreztek, a cipőfűző közeiből fityegtek ki imbolyogva a duzzadt, sötét testek. Ehhez még hozzájárult, hogy Lothar semmit sem segített, a gyönge, puha Hoffer pedig alig valamit. Délután megeredt az eső, de a meleg egy fokkal sem csökkent, és a zuhogó langyos víz alacsonyabbra verte a párákat, amelyek így még sűrűbbek és nehezebbek, mert megtelnek a humusz fojtó szagával. Az óriási páfrányok és vastag, hatalmas kininlevelek, mint élő esőcsatornák öntötték rájuk a vizet. A süvöltő orkánban liánok és léggyökerek csapkodtak, elszabadult gépszíj módra. Iránytű és térkép segítségével igyekeztek meghatározni helyzetüket, mert csak arra vigyáztak, hogy lehetőleg délnyugati irányban haladjanak.

Estére elértek egy elefántcsapást, de hogy ez a keresett út lenne, azt csak nagy optimizmussal hihették volna. És egyszer csak, valami csodával határos módon, hirtelen kibukkantak a vadonból. Minden átmenet nélkül megszűnt a rengeteg, és ott álltak egy dombháton. Parkszerűen elszórt bozótok, ritkás paratölgyek és kaktuszok fedték a vidéket. A kandeláberszerű majomkenyérfák egy sűrűbb csoportja körül végre megpihentek, kicsapták az öszvéreket legelni, és újra a térkép fölé görnyedtek, halálos kimerültséggel. Valamennyien ingerlékenyek voltak, nőies hisztériában vonaglott az idegrendszerük. Horn egyszer csak leült, és elkezdett levelet írni Lysnek. Hoffer ezen kacagott, amit a diák kikért magának, és a szóváltás hevében már-már revolvert rántott. Ettől Lothart váratlanul sírógörcs lepte meg. Rastignac káromkodott.

– Még itt is firkálsz, mint valami hülye? Te alattomos kölyök!

– Csak gyere, ha belém akarsz kötni! – kiáltotta Horn. – Még tartozom neked a bemutatkozásodért.

Thillmann közbevetette magát, de nem sok jóindulattal Horn iránt, inkább a maradék józanságának engedelmeskedve.

– Ha kitör rajtatok a caffard, valamennyien itt pusztulunk. Menjünk tovább, arra a tisztásra, onnan többet látunk. Lehet, hogy már közel vagyunk a célhoz – bíztatta őket Tyckler.

Most már ráülhettek az öszvérekre, ami kissé visszaadta az erejüket. A tisztás után szelíd lejtő következett, amely hágóvá szűkült, és bozótos sztyeppben folytatódott. Az egész vidék úgy lejtett, mintha távolabb folyó völgyét képezné. Jobbra, beláthatatlan messzeségben, hatalmas erdőség terült el, csupa faóriás, de valahogy nem olyan sűrű és bozótos, mint a dzsungel. Thillmann meglepetten kiáltott fel. Azután hosszan nézett a messzelátóján, majd ámultan suttogta:

– Mahagóni… Istenemre, mahagóni!… – a többiek kissé értetlenül nézték a favágót. – Olyan kincs van itt előttünk, olyan mérhetetlen vagyon, amilyenről fogalmatok sincs!

Társai mérsékelt lelkesedéssel vették tudomásul ezt a kétes értékű szerencsét. Egy jó gázlót, rendes utat nagyobb örömmel fogadtak volna, de Thillmann mintegy szuggeráltan meredt a beláthatatlanba húzódó erdőségre.

– Sok pénz kell hozzá… Nagyon sok pénz. Szép csatornát vágni innen a legközelebbi mellékfolyóig, ahonnan leúszna a fa a Kongóhoz, és ott arannyá válna. Az erdő ontaná a milliókat…

A legdrágább, téglavörös, fényes, puha Toona Serrata és a sok óriási Yarrah, amilyent eddig csak Ausztráliában leltek, mozdulatlanul meredt rájuk a hegynek húzódó erdőség felől.

Hajnalra elérték a Tuburi mocsarat. Innen még pontosan százharminc kilométernyi útjuk volt a folyóig.

Második fejezet

A harmadik

1.

A tanár ajtaján csörögve hullottak le az acélreteszek, majd kilépett a hálószobából. Szeme bizalmatlan fürkészéssel járt ide-oda a folyosón, miközben görcsösen szorította zsebében a revolvert, azután elindult az ebédlő felé. Lermontov már a reggeliző asztalnál ült. Lothar az utolsó években szinte megrokkant. Haja kihullott, csak néhány gyér szál rendetlenkedett tonzúrája körül, reszketett a keze, a legkisebb zajra is idegesen fordult meg.

– Jó reggelt – üdvözölte Lermontov. – Úgy látom, ma sem aludtál valami jól.

– Nem tudok… Meg vagy elégedve? Ellátnak mindennel? – kérdezte Lermontovot.

– Esküszöm, hogy kedvesebb vendéglátó házigazdám még sohasem volt.

– A lányom már lent van? – kérdezte, miközben megkísérelt egy kis kávét és süteményt magába erőszakolni.

– Nem láttam. Lehet, hogy még alszik, vagy nincs itthon.

Az öreg reszkető kézzel cigarettára gyújtott:

– Megint kaptam egy levelet – mondta maga elé meredve.

– Mutasd.

Lothar átadott egy vonalazott papírra írt levelet Lermontovnak.

„Ahol ezt a levelet megtaláltad, ott a rohamkésemet is megtalálod egyszer. Amint látod, be tudok jutni a házadba. Ha úgy látom majd, hogy eleget szenvedtél halálfélelmedben, akkor eljövök, hogy leszámoljak végleg. Valószínűleg rövid idő múlva. Lehet, hogy még valakit »elküldök« előtted. Megérdemled, hogy végignézd a többiek kivégzését, mielőtt meghalsz. Horn.”

– Őszintén megmondom neked, én nem látom olyan feketén a helyzetet. Ez a fiú meg akar téged rémíteni, azután majd beéri egy alapos zsarolással. Különben biztos vagy benne, hogy ő írja a leveleket? Nem lehet valaki, aki ismeri az esetedet, és az egykori légionista nevében manipulál?

– Ostobaság… Én tanítottam a fiút franciául írni hónapokon keresztül. Minden vonását ismerem. Ne hidd, hogy a félelem a legszörnyűbb. A lelkiismeret! Valószínű, hogy ez az ember beleőrült abba, ami vele történt. És a bosszúállás ördögévé képezte magát… És… és nem tehet olyan szörnyűséget, hogy igazságtalan legyen. Olyan gazság, olyan embertelenség történt vele… És éppen én… Tudod, hogy ez a fiú saját fegyvere mellett az enyémet is vitte a vállán a sivatagon keresztül… És akkor én voltam az… aki hátulról egy kővel… Igaz, hogy őrült voltam, és hónapokig feküdtem utána élet és halál között… De ez nem változtat semmit azon, ami megtörtént…

– Utazz el Amerikába vagy Ausztráliába.

– Eddig azért nem utaztam, mert azt hittem, hogy beszélhetek vele. Odaadtam volna neki a vagyonomat, mindenemet. És azután a vállalat. Ezt is el kell intézni. Azt hiszem, átadom majd a részemet, és ha még élek addig, talán lesz egyszer erőm ahhoz, hogy Hertával együtt elutazzam. – Felvette a szalvétáját, hogy megtörölje a száját. Az asztalkendő alatt egy levél feküdt:

„Már nem tart soká! Horn.”

– Hé! James! Gyorsan vizet. A tanár úr elájult.

2.

Herta megnézte az idézést, mert nem ismerte ki magát a City-kapitányságon. Egy jóindulatú rendőr belepillantott az írásba, és útbaigazította.

– Második emelet hetvenegy. Talált tárgyak…

Az ajtóra ez volt írva:

„Redford fogalmazó.”

Herta belépett.

– Jó napot. Redford fogalmazó úr?

– Nem. Connor főfelügyelő.

– Idézést kaptam mára.

– Foglaljon helyet.

Átvette az idézést, leült az íróasztalhoz, és figyelmesen megnézte.

– Ugyebár, Lothar tanár úr leánya?

– Igen. Lothar Herta vagyok.

– Ön elveszített egy retikült?

– Egy retikült? – tűnődve gondolkodott. – Meg kellene néznem otthon a holmimat. Kissé szórakozott vagyok.

„Van önuralma…” – állapította meg magában Connor, miközben csengetett. Az altiszt lépett be.

– Hozza fel ezt a számú tárgyat.

Cédulát adott át az altisztnek, azután újra Hertához fordult:

– A Knightsbridge téren találták három nappal ezelőtt a retikült, és többek között egy vezetőigazolvány is volt benne, az ön nevére kiállítva. Nem járt a napokban a Knightsbridge környékén?

– Nem emlékszem… De lehet. Ugyanis nem tudom, merre van az a környék.

– A nyugati városrészben. Egyik oldalán az elöljáróság nagy, sárga épülete van, szemben vele a rosszhírű Horned Owl klubház. Talán már hallott róla?

– Nem… Horned Owl… Nem ismerem.

Az altiszt visszajött a retiküllel, és letette. A lány érte nyúlt, de Connor nem adta oda.

– Előbb át kell venni leltár szerint.

– Azt hiszem, ez felesleges, de ha nem lehet másképp, csak tessék. Ez az én retikülöm, most már látom.

– Két önfontos bankjegy és huszonöt shilling nyolc penny… – kezdte Connor felsorolni a retikül tartalmát.

– Megengedné, főfelügyelő úr, hogy rágyújtsak? Ideges vagyok, ha nem dohányzom.

– Parancsoljon. Aether aceticus és körömlakk. Sofőrigazolvány, ajakrúzzsal kombinált púderdoboz, kulcs, tükör, összecsukható aranyfésű, zsebkendő és ez itt… ugyebár, gyöngyök? Úgy látom, gyerekjáték, nem?

– Nevezze, ahogy akarja, mindegy. Szeretném gyorsan lebonyolítani az egészet, mert még dolgom van.

Ugyanannyit tudott a kis gyöngyökről, mint eddig. Kérdezze meg határozottabban? Nem. Kedves, finom nő, kár lenne gyanakodva kezelni. Átnyújtotta a retikült.

– Itt tessék aláírni az elismervényt. És remélem, legközelebb jobban vigyáz a holmijára, kisasszony. Igen nagyfokú szórakozottság ilyen jókora retikült mindenestől elveszíteni a nyílt utcán, anélkül, hogy észrevenné.

– Én rendkívül szórakozott vagyok. De ön is az.

– Mennyiben?

– Nem tudok elképzelni nagyobb szórakozottságot, mint ha a bűnügyi osztály főnöke, saját hivatala helyett, egy reggel a talált tárgyak osztályára megy át, a fogalmazó helyett. Viszontlátásra…

Connor mosolyogva nézett utána. Kétségtelen, hogy kissé lefőzte a lány. Az volt az érzése, ha rá bírná venni Lothar Hertát egy kis őszinteségre, akkor előbbre juthatna az ügyben.

3.

– Ez megmásíthatatlan elhatározásod? – kérdezte Rastignac. – Gondold meg, talán elutazol egy évre, vagy tovább is. Ha most akarod átadni a részvényeidet, amikor egész vagyonunk holtan fekszik, igazán alig kapsz érte valamit. Viszont, ha Szinzával, a rendőrségre nem is számítva, megállapodunk, felbecsülhetetlen érték lesz…

– Ne fáradj – mondta Lothar. – Ha annyit kapok a részvényeimért, hogy átmehetek Amerikába a leányommal, akkor meg vagyok elégedve. Nem kell ez a vagyon, nem akarok gazdag lenni, majd adok latinórákat. Köszönöm…

Ezt Rastignacnénak mondta. A feltűnően szép arab nő feketekávét töltött.

– Te nem félsz? – kérdezte Rastignacot Lothar.

Ez vállat vont.

– Nem ismerem a félelmet. És ha szemtől szembe kerülök a fickóval, akkor nincs is okom félni. Kérlek, a végrehajtó bizottsági ülésen bejelentjük, hogy átadod a részvényeidet. Amit a társaság felajánl érte, és sajnos, ez nagyon kevés lesz, annak dupláját fogom én adni.

– Köszönöm…

Rastignacné újra kávét akart tölteni neki, de Lothar elbúcsúzott. Az utcán minden lépésnél hátranézett. Sokszor úgy vélte, hogy felfedezi valahol az emberek között Hornt. Ilyenkor rémülten megállt, és úgy elgyengült, hogy a falnak kellett dőlni. A vendégei már együtt voltak, mire hazaért. Lord Lindsay felsőházi tag, az Afrika Mahagóni elnöke volt meghívva. A közgyűlés előtt vele is közölni akarta a tanár szándékát. Az ő kedvéért hívta meg Lothar Naladna Langhit, a gazdag hindu költőt. Naladna az ernasari maharadzsa nevelt fia volt, a tanár régi barátja, akivel közösen írtak egy igen nagyszabású nyelvészeti művet a barbár és a latin népek filológiai vonatkozásairól. Naladna Langhi a londoni társaság legfelsőbb rétegeivel tartotta fenn az érintkezést. Jelen volt még Lermontov orosz emigráns tiszt, akit Lothar vezetett be újabban a társaságba, és aki Párizsból jött vendégségbe a tanárhoz. Ötven év körüli, kellemes modorú, jó humorú, kissé bohém gentleman volt, akit a londoni társaságok könnyen felszívtak magukba, mert elsőrangúan játszott pólót, kitűnően értett a lovakhoz, és idült alkoholista létére sohasem látszott meg rajta, hogy részeg, ezenkívül kitűnően öltözködött és szépen zongorázott.

A társaság a kis szalonban ült, jó hangulatban. Lermontov egy Chopin-keringőt adott elő a zongorán, különböző zeneszerzők modorában. Tizenegy óra felé megérkezett egy vendég, akit Lord Lindsay hívott meg Lotharhoz: állítólag régi barátja, Mackenzie nyugalmazott kapitány a gyarmati hadseregtől. A kapitány nagyon kellemes embernek bizonyult, kitűnő társalgó volt, mindenhez alaposan értett, legyen az hindu költészet vagy az Afrika Mahagóni árfolyama. Élénken érdeklődött, mikor meghallotta, hogy Lothar ki akar válni a társaságból.

– Ne vegye rossznéven, tanár úr, de ez könnyelműség. Éppen most, mikor ezek a felbecsülhetetlen értékű részvények átmenetileg alacsonyan stagnálnak.

– Lothar meg fogja gondolni magát – mondta Lermontov. – Én erőt fogok önteni bele, hogy meg tudja változtatni az elhatározását – mondta, és megint csak ivott. Később régi hindu imaszőnyegekről volt szó és Mackenzie kapitányt ez a téma nagyon érdekelte.

– A tanár úr birtokában van a legszebb imaszőnyegek egyike, amit Angliában láthat – mondta Naladna. Mackenzie kérte a tanárt, hogy mutassa meg neki. Igen, igen, de ez a hálószobában van a falon. Mindegy. A kapitány nagyon szívesen megnézné, ha a tanár úr olyan kedves… Hárman mentek a hálószobába. Herta, Mackenzie és Lothar. Mackenzie nagyon csodálkozott, mikor az ajtó wertheimzárját és a keresztvasat meglátta.

– Betörőktől fél, tanár úr?

– I… igen… egyszer betörtek nálam… – kinyitotta a hatalmas, komplikált wertheimzárat, belülről hallatszott a reteszek csattanása, és kitárta az ajtót. Azután beléptek a hálószobába. Alig tettek néhány lépést, a tanár falfehéren roskadt egy székbe, és mint egy gutaütött meredt az asztalra. A wertheimzárral ellátott szobában, az ágyon levél feküdt. Herta alig bírta elfojtani a sikoltást. Mackenzie felemelte a levelet és megnézte. Vonalazott papírra írták: „Hiába zárkózol!” Csak ez volt ráírva.

– Ha megengedik, ezt elteszem – mondta határozottan a kapitány, és zsebre csúsztatta a levelet. – Ne féljen, Lothar úr, ez az ember csakugyan maga az ördög, de nem olyan szörnyűséges, mint amilyennek mutatja magát. Sokkal több hibát követett el eddig, semhogy kikerülhetné a végzetét.

4.

– Tadief eltűnt, uram – mondta Scribe. – Sokat nem tudtam meg róla. Jobb körökből lezüllött ember volt. Jól beszélt nyelveket, sokat kártyázott, egyesek szerint ezekhez a hiénákhoz tartozott. Mások azt mondják, nem játszott hamisan, hanem zsarolt, és a Morgen-banda egyik vezetője volt. Szeretőjéről nem tudnak, utóbb Nyulacskával látták együtt, akit már több mint egy hónapja keresek hiába. Két-háromszor jól öltözött, csinos nő kereste fel a Horned Owl klubban, ahol állandó tanyája volt. Négy héttel ezelőtt eltűnt, azóta sehol sem látni. Ja, még valami! Állítólag a légióban szolgált.

…Hm… Tehát körülbelül akkor tűnt el Tadief, amikor együtt látta őt a tanár lányával a Horned Owl klubban. Talán Hertától nagyobb összegű pénzt zsarolt valamiért?

– Jól van, Scribe. Ha éppen ráér, látogasson el a cégbírósághoz, tudja meg, hogy a „Majoritas” társaságnak kik az igazgatósági tagjai.

Mackenzie jött be Gallon tanácsossal.

– Mit szól ehhez a levélhez, Connor? Lothar tanár dupla páncélajtóval lezárt hálószobájának ágyán feküdt.

Átadta. Connor figyelmesen nézte. Nagyon hosszasan és alaposan.

– Kik voltak jelen az estélyen, kapitány úr?

– Én is ezt kérdeztem – mondta Gallon tanácsos. – De csupa feddhetetlen jellemű ember volt ott. Lord Lindsay felsőházi tag, Naladna, a népszerű, gazdag, hindu költő, Lermontov, Nikolajevics nagyherceg egykori szárnysegéde.

Connor automatikusan jegyzetelt egy blokkra.

– Nekem ez a Lermontov nem tetszik – mondta Mackenzie.

– Hát kérem… – mondta a főfelügyelő, és egy írást vett elő a fiókjából. – Scribe felügyelő utasításomra már egy hete gyűjti az adatokat. Lermontov nevű szárnysegéde Nikolajevics nagyhercegnek nem volt. Négy Lermontov nevű tiszt elesett a világháborúban. Egy szolgálaton kívüli cári tiszt, bizonyos Lermontov nevű Szófiában él, mint ezredes emigrált, és a Bulgáriában megtelepült orosz fehér milícia parancsnoka. Több Lermontov nevű tiszt emigrációban nem él.

– Lothar tanár vendége kétségkívül nem az, akinek kiadja magát – mondta Scribe.

– Önnel igazán öröm dolgozni – kiáltott Mackenzie. – Mindenesetre most már alapunk van arra, hogy ezt a Lermontovot kissé kérdőre vonjuk. A hamis névhasználat elég ok az előállításra.

– Nekem is az a véleményem – mondta Connor, és csengetett. Közben Scribe-hez fordult: – Szükségem lenne Nyulacskára, úgy tudom Scribe, hogy a nyomában van.

– Sajnos eredménytelenül. Egyetlen darab sem került elő a főorvostól lopott holmik közül.

– Csapjon le Marlow-ra. Nála vannak a holmik. Az ő révén esetleg Nyulacskát is behozhatja.

A bűnügyi osztály fogalmazója jött be, akinek Connor csengetett.

– Állítson ki, Dixon, figyelőlapot egy bizonyos Lermontov ellen, aki Lothar tanár Oxford Street tizennégy szám alatti villájában tartózkodik. Elő kell állítani.

– De felügyelő úr… – mondta zavartan a fogalmazó –, ha nem hagyta volna meg, hogy ne zavarjuk a tanácskozást, már tíz perccel ezelőtt jelentettem volna, hogy egy Lermontov nevű egyént Lothar tanár villájában az éjszaka folyamán meggyilkoltak.