Rejtő Jenő

Trópusi pokol

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2021

EPUB ISBN: 978-963-387-298-7

MOBI ISBN: 978-963-387-299-4

Tartalomjegyzék

Bankrablás

Újoncok

Menetelj, vagy pusztulj

Namasz-rumba

A Csad-tóhoz expedíció érkezik

Szökés

Az utolsó forduló

A nagy karantén

Minden fonál lepereg

Újoncok

Pierre kiült egy padra az erődudvaron, és lehunyt szemmel a napsugarak irányába tartotta az arcát. Szomorúan gondolt Erikára. Ha Erika nincs, akkor Pierre élete ott folytatódott volna, ahol a dél-francia jó polgári családok fiai általában folytatják az életüket. Erika szép volt, sovány, feketeszemű, feketehajú nő, és az utóbbi időben köhögött. Pierre azt akarta, hogy elmenjen délre, ahol gyógyítóbb meleggel tűz a nap és nem kellene Erikának naphosszat részeg matrózok számára hordani a pálinkát a Grand Bar nevű lebujban. Itt ismerte meg Pierre a nőt.

Véletlenül tévedt a kikötőbe, ahová a belső város jobb polgárai csak ritkán vetődnek el. Azután megismerte Erikát a Grand Barban és törzsvendég lett. A belső városrész nyelvén szólva: elzüllött. Elköltözött otthonról, mert tarthatatlanná vált a helyzete. A Loew és Thomas-cég, ahol mint tisztviselő dolgozott, hamarosan kitette, és Pierre Lorien nyomorban tengette életét, de akkor láthatta Erikát, amikor akarta, és ez többet ért neki mindennél. Két vagy három hétig tartott így ez a kapcsolat. Erika arról beszélt állandóan, hogy szeretne jó útra térni, rendes életet élni, de ehhez pénz kell. Honnan lehetne pénzt szerezni? Erika testi-lelki gyógyulása függött attól, hogy Pierre pénzt szerezzen.

Egy napon a nő bemutatta Bignek. Azt mondta, hogy Big távoli rokona. Unalmas vasárnap délelőtt volt és a két férfi együtt sétált a kikötőben. Hozzájuk csatlakozott Tonton, akit Pierre már régebben ismert a Grand Bar-ból. Pénzről folyt a szó, többek között arról, hogy Pierre Lorien egykori gazdáinál, a Loew et Thomas-cégnél, nagyobb összegek szoktak letétben lenni a széfben. Hogy honnan tudott erről Big és Tonton? Más országokban és más esetekben is kiderítetlen rejtély a bűnesetek nagy százalékában, hogy a tőke Olimposzáról mi módon szivárognak le pontos értesülések a bűn Hádeszébe. Pierre Lorien csak hallgatta őket. Erikáról is beszéltek neki, hogy kár ezért a lányért, most még meg lehetne menteni a tüdejét, és végül egy kocsmában lerajzoltatták vele a Loew et Thomas-cég irodáinak alaprajzát. Megjegyezték, hogy gyerekjáték lenne elhozni a pénzt, ha olyan ember segédkezne nekik, aki ismeri a széf kombinációs zárjának rendszerét és nem kelt gyanút, ha megfordul estefelé a házban… Ők az utcáról fedeznék az egészet, és La Mouche apónál szerezhetnének autót…

Ez is, és a többi is olyan zavaros volt előtte… A betörés… A robogó teherautó… A lövöldözés és végül a Fort St. Jean…

Szemben egy hegycsúcson állt a Notre Dame du Garde temploma, tornyán a hatalmas aranyozott Madonna szoborral, amelynek karján a gyermek Jézus pihent. Harangoztak. Ahogy lepergette maga előtt életének rövid filmszalagját, amely mintegy vetítés közben elszakadtan, valahol a közepe előtt fog véget érni, nagy közönnyel vette tudomásul ezt a lezárt tragédiát.

Big lépett hozzá.

– Add ide az okmányaidat! A rendőrség utána fog nézni az elbocsátott alkalmazottaknak. El kell tűnnie a papírjaidnak, mielőtt megkezdődik az összeírás.

– De valamiféle okmányra szükségem van – mondta gyámoltalanul Pierre, miközben odaadta a tárcáját.

– Bízd rám!

Pierre érezte, hogy az idegenlégió környezete sem szünteti meg cinkosai hatalmát fölötte. Visszaült a helyére kimerülten és lehangoltan, szomorú, sovány arcával az őszi nap hűvös sugarai felé fordulva.

Haftl, egy vidám, szeplős kis grazi fiú, miközben pisztráng módjára igyekezett tolakodó bajtársain keresztül a kondérban gőzölgő menázsi felé surranni, nem is sejtette, hogy milyen furcsa végzet közeledik feléje Big személyében. Észre sem vette, hogy a külső zsebében előkészített okmányait Big két ujjal kiemeli és ugyanekkor Pierre Lorien iratait csempészi be helyettük. Ez a Haftl egy jó étvágyú festőművész volt, aki a nagybácsijának köszönhette, hogy a párizsi festőakadémiára került. De nem a nagybácsi bőkezűsége idézte elő a kis osztrák nagystílű tanulmányi lehetőségét, hanem a szigorú osztrák büntetőtörvénykönyv, amely nagyon rigorózus álláspontra helyezkedik olyan fiatal festőművészekkel szemben, akik jólszituált, de fukar felmenőági rokonaikat súlyos testi fenyítéssel igyekeznek humánusabb felfogásra bírni. Egész rejtélyes, hogy a továbbiakban Haftl milyen módon kapcsolódott be a Korzika-szigetén virágzó illegális dohányáru-kereskedésbe, és hogyan került a párizsi festőművész arra az ócska vitorlás bárkára, amely Bastia és dél-francia kikötők között bonyolította le a csempészáruforgalmat. Így keveredett Haftl társaival együtt a francia parti rendőrséggel abba a heves vitába, amelynek igen sok halálos áldozata volt, mivel mindkét fél részéről különböző fajtájú lőfegyverekkel érveltek. Társai közül valószínűleg csak neki sikerült a zegzugos sziklák között eljutni arra a rejtekhelyre, ahol már máskor is meghúzta magát veszély esetén. Itt kötözte be könnyebb sérüléseit, megbújt vagy két napig étlen-szomjan, és a rakományból magával hozott tízezer darab kitűnő minőségű Alban Bleu cigarettát egy kimozdítható kőlap alá rejtette. Ekkor már nagyon meleg volt lábai alatt a talaj, és Haftl elhatározta, hogy tabula rasát csinál. A nagy spongya, amely Dél-Franciaországban mindent letöröl a múlt táblájáról, ott áll a Corniche-promenade kezdetén és úgy hívják, hogy Fort Saint Jean.

Így került Haftl, az Irish stewra emlékeztető húslevessel két combja között, az A pavilon lépcsőjére, és elhatározta, hogy ha leszolgálta az öt évet, visszatér majd Dél-Franciaországba, és új életét a kőlap alá elrejtett tízezer darab Alban Bleu árából kezdi meg.

– Rangez!

Alig nyelte le a levest, már sorakoztak. Most következett a végleges felvétel. Az újoncok elvonultak egy hosszú asztal előtt, ahol mindenkitől elvették az okmányait, beírták az adatait és megkérdezték, hogy milyen néven kéri felvételét a légióba. Ilyen módon az eredeti adatain kívül beírtak egy nevet, amelyet tetszése szerint választott a légionista. Haftl azonnal észrevette, hogy a kezében lévő tárca nem az övé. Csodálkozásra sem volt ideje, és az őrmester már elvette tőle. Mit csináljon? Itt olyan gyorsan és keményen folyt a beírás, hogy nem volt ajánlatos a folyamatot valami egyéni óhaj pauzájával megbontani. A feltűnés sohasem vezet jóra. Haftl vállat vont. Mikor azt kérdezték, hogy milyen néven kíván szolgálni, kijelentette, hogy a Joseph Morgen nevet veszi fel. Így hívták gazdag nagybátyját. Ahogy Haftl saját magát ismerte, bizonyos volt benne, hogy tetteivel nem emeli a név dicsőségét és gondolta, ez méltó büntetés lesz a fösvény Morgennek. Azt már észre sem vette, hogy a törzslapjának valahol a szélére odabiggyesztették a „Pierre Lorien” nevet is. Haftl a légió megszentelt hagyománya szerint attól a pillanattól kezdve mindenki számára Joseph Morgen volt. Valamivel később Pierre került az asztal elé. Átnyújtotta Haftl okmányait és a légióba mint Pierre Vermieux kérte felvételét. Ezután kijelölték hálóhelyeiket arra a rövid időre, míg Marseille-ben lesznek, és mindenki kapott egy pohár feketekávét. Haftl sokáig tűnődött még a kopott, sárga bőrtárca rejtélye felett, amely saját íratai helyett került a kezébe, de miután semmiféle megoldás nem jutott eszébe, és a rejtélyeket szívből utálta, befordult a fal felé és elaludt…

*

A Loew et Thomas-céget alapjában rendítette meg a rablás. A becsületüket kezdte ki ez az ügy. Néhány rosszindulatú versenytársuk arról suttogott, hogy a cég nem jól állt és a letét összegével sikertelen spekulációkat kellett fedezniük… Önbetörés…

A kis betétesek váratlanul megrohanták őket, komitensek visszavonták megbízásaikat, és a Loew et Thomas magánbank felszámolt. A két barát, régi, konzervatív bankemberek, úgy érezték, hogy gazembereknek nézik őket. Loew vagyonának roncsain családostul kivándorolt Dél-Amerikába. Thomas ott maradt Marseille-ben. Mániákusan hitte, hogy a tetteseket kézre kerítik. Megrokkant, megtört, kerülte az embereket, és szinte eszelősen rágódott a bűnügy minden apró részletén. Leányának vőlegénye, Taurine, felbontotta Thomas Kittyvel az eljegyzést. Taurine kapitány volt a kék huszároknál, és a gyanú, amely Thomas nevéhez tapadt, lehetetlenné tette számára, hogy Kittyt elvegye. A Thomas-család tragédiája teljes lett.

És a megkárosult milliomos? Sir Henry Godfried, az angol származású amerikai petróleumkirály? Őt nem sújtotta le túlságosan az ügy. Megbízást adott a Pinkerton-iroda legügyesebb emberének, Manfred Wallisnek, hogy folytasson magánnyomozást. Köztudomású volt, hogy a tettesek mikor jelentkeztek a légióba, tehát könnyen beszerezhető adatok alapján a rendőrség is, Wallis is, Thomas is rájött, hogy a légió második századának emberei között van a keresett három is. Később még megállapítást nyert, hogy a kombinációs zár rendszerét ismerte egy ember, bizonyos Pierre Lorien nevezetű régebben elbocsátott tisztviselő, aki az Avenue Magenta 5. szám alatti lakásáról a rablás estéjén eltávozott és azóta nyoma veszett. A rendőrség keze majdnem olyan hosszú, mint Allahé, de annyiban még különbözik tőle, hogy mindenhová nem ér el. Ilyen hely például a légió is. Sir Godfried kezei azonban már valamivel hosszabbak, különösen, ha megtoldja őket néhány ezer dollárral. Megbízta tehát Manfred Wallist, hogy próbáljon magánnyomozást folytatni. Menjen a légió után Afrikába, mindegy, hogy mibe kerül, és ha a tettest megtalálja, próbáljon kiegyezni vele. Ő a félmillió dollárból hajlandó százezret adni, ha az illető megmondja, hogy hová rejtette a pénzt.

Elmúlt három hét, és senki sem beszélt többé a dologról. A nyomozás iratait színes zsinórral átkötötték és az irattárba került.

A nagy karantén

Másnap a fogadóban egymással szemben ültek Lou és Pierre. Von Strasser tapintatosan magukra hagyta őket.

– Most búcsúzzunk el, Kitty – mondta Pierre rendes nevén szólítva a leányt. – Magam akarok elmenni a rendőrségre, jelentkezni. Akkor is ezt tettem volna, ha nem találkozom magával. Nagyon tisztán és világosan látok mindent. Én nagyon megbűnhődtem azért, amit tettem, de az igazságszolgáltatásnak is felelni akarok. Volt valami, ami megzavart eddig: Erika.

– Akit szeret – mondta a lány és továbbra is mereven figyelte Pierre-t.

– Nem szeretem. Azt hiszem, nem is szerettem. Őrültséget tettem miatta, és az ember nehezen látja be, hogy nem is volt komoly alapja annak az őrültségnek, amit elkövetett. Ezért ragaszkodtam olyan sokáig és kétségbeesetten Erikához lelkileg. Én már régen magát szeretem, de nem akartam belenyugodni abba, hogy az ok, ami miatt bűnöztem, ami miatt a sivatagban haldokoltam, egyszerűen csak ostobaság. Anélkül, hogy tudtam volna róla, görcsösen ragaszkodtam Erikához, mint indokoláshoz. Ez mind-mind csak mostanában lett világos előttem.

Mind a ketten hallgattak.

– Most mondja meg nekem Pierre, hol van elrejtve a táska?

– Jogom van hozzá Kitty, hogy én magam adjam elő, vagy legalábbis önként közöljem az afrikai rendőrséggel. Ez enyhítené a büntetésemet.

– Igaza van. Joga van hozzá, hogy maga adja elő a táskát. De én fogom ezt a maga nevében megtenni. Mert… mert nem akarom, hogy jelentkezzen a rendőrségen.

Megint hallgattak.

– És miért nem akarja, hogy… jelentkezzem?

Kitty nem felelt. Pierre megfogta a kezét, megsimogatta.

– Nézze, valamit tennünk kell. Két ember útban van Franciaország felé, és ha előbb érnek a rejtekhelyhez, mint mi, akkor örökre elveszett az ötszázezer dollár, az édesapja becsülete és ennek a halálos kísérletnek minden kiharcolt eredménye.

– Igaza van abban, hogy magának kell visszaadni a táskát. Én most elmegyek a postára, mert levelet várok az édesapámtól, addig maguk csomagoljanak össze mindent, és a hajón találkozunk. Útközben, vagy ha akarja, még innen, rádió útján értesítheti a marseille-i rendőrséget…

– Már tudom, hogy kit fogok értesíteni.

– Mindent magára bízok, Pierre…

Gyengéden magához szorította a lányt, és most először végre megcsókolták egymást.

*

Mialatt Kitty a postára ment, Pierre és von Strasser végzett a csomagolással. De alig hogy leültek kifújni magukat, megjelent egy fekete bőrű gyerek, és levelet hozott számukra. „Nagyon leköteleznének, ha Marseille-ben egy megbízatást intéznének el a White Star Line-nél” – állt a levélben. – „Kérem, keressenek fel a fogadómban, ahová a boy elvezeti önöket. Őszinte hívük Van Russel”.

Ha Nyugat-Afrikából Franciaországba megy az ember, igazán hasznos szolgálatot tehet az olyan régen elszakadt európainak, mint Van Russel. Bizonyára fontos oka lehetett, ha zavarta őket. Követték a gyereket, aki a külváros egy fogadójához vezette őket. Lagos egészében véve olyan piszkos, hogy árnyalatnyi különbségeket észre sem lehet venni, tehát nem tűnt fel nekik a kültelki környezet. A fiú kinyitott előttük egy ajtót és beléptek. Abban a pillanatban az ajtó becsapódott mögöttük.

– Mi a csoda!…

Percekig alig láttak a homályban, azután borzadva ugrottak a szoba sarkába attól a nyöszörgő emberformájú tömegtől, amelyet megpillantottak a gyékényen. Pierre fel akarta rántani az ajtót, de zárva volt. Hallották, amint valami szekrényfélét tolnak eléje. Nekivetették a vállukat. A rosszlevegőjű, legyektől zsongó szobában ájulásszerű érzés csavarodott a torkukra, mint valami láthatatlan, vastag hurok. Autó zúgott… lépések dobogtak… azután ellökték a szekrényt, az ajtó kitárult, de mielőtt szólhattak, vagy védekezhettek volna, valóságos kötélhálózat csavarodott mindenfelől a testükre, gumibotütések zúgtak valahonnan és csodálatosképpen nem rablók, hanem rendőrök álltak körülöttük. Azután mintha zsákba dugták volna őket, sötétben vergődtek…

Az egészségügyi rendőrök nem sokat teketóriáztak. A riadóautóról egy hajóra dobták mindkettőjüket, és éjfélre már kikötött velük a hajó Santa Isabel szigetén, ahol a ragálygyanúsakat tartották fogva, a katonaság által őrzött nagy karanténban.

*

Kitty észrevette a két szökött légionistát, amint a hajó indulására várva, ott ácsorogtak a málhák körül. Óvatosan kerülte, hogy észrevegyék, és Von Strassert vagy Pierre-t kereste a szemével. A hajó rozoga testét már megremegtették a turbinák, a málhák lassan mind eltünedeztek a partról, és Kitty még mindig nem látta közeledni útitársait. Hol késlekednek? Hogy kikerülje a két banditát, felment a fedélzetre, elfoglalta a kajütjét és az ablakból kémlelt ki szorongva.

– A két fickó most már jó helyen van – mondta Big.

Tonton csak kedvetlenül mormogott. Csuklójában, vállában furcsa hasogatást érzett és időnként görcs nyilallt a hasába. Már reggel óta érezte ezt a sokféle furcsa sajgást a testében, a cigaretta sem ízlett, zúgott a feje.

– Valami bajod van… – jegyezte meg Big.

– Azt hiszem… kiújult a maláriám…

Big lopva figyelni kezdte cinkosát. Észrevette, hogy arcbőre, amely még az előbb csak vértelenül sápadtnak látszott, most furcsa kénsárga árnyalattal kezd színeződni…

– Azonnal jövök – mondta hirtelen –, veszek egy francia újságot.

Gyorsan otthagyta a cinkosát, elvegyült az utasok között, majd felsietett a hajóra. Ezeket a tüneteket már látta egyszer Agadeszben, saját szakaszának hadnagyán, de tizenöt éve, amikor Közép-Amerikában csatangolt a dokkokon. Ott már többször megfigyelhette ezt a kénsárga arcbőrt. A diagnózisa helyes volt.

Tonton, mikor egyedül maradt, kimerülten dőlt egy oszlopnak, hirtelen feléje siettek a házak, hegynek emelkedett előtte az utca, és valami langyos buggyanással telt meg a szája…

Kitty látta a csődületet az állomás tájékán, de nem sokat törődött vele. Elszoruló szívvel hallotta a jellegzetes dübörgő gurulást, ahogy felvonják a hajóhidat. Szeretett volna lerohanni a partra. Pierre! Pierre! – sikongta belülről ijedten, de a barátait nem látta sehol, a harsogva fröcskölő propeller porrátört hullámok között forgott egyre gyorsabban, a part megingott odakünn és a hajó elindult!

*

Santa Isabel szigete két méter magas vaslemezkerítéssel van körülvéve. A kerítés tetejét szöges drót szegélyezi és a kerítésen kívül csak egyetlen épület áll, a csendőrkaszárnya. A kaszárnya lábánál terül el a földrész legszomorúbb kikötője, a gátakkal négyszögbe fogott kopár parti rész. Némaság és csend üli meg a kikötőt. Ha tájékozatlan ladik vagy motoros háromszáz méternyire közelíti meg a partot, akkor rálőnek. Minden száz lépésnél szuronyos csendőrök őrsége sétál a vasfal körül. Ami a vasfalon belül van, annak lehetőségéről, valóságáról a külső világnak nincs fogalma, mert csak lázálmok és fantazmagóriák lidércnyomásos látomásaiban fordulhat elő. Repülőgépről nézve a Nagy Karantén oblongum alakú, lapos barakkok szabályosan rendezett sora. A barakkok útján egy keskeny iparvágány halad, amelyen mindennap apró, fafűtéses mozdonyával néhány kocsiból álló vonat fut végig, és minden ajtónál megáll. A barakkokból kihordják a kocsira a halottakat, és a vonat megy tovább a másik barakkig, amíg útja végeztével eléri a sziget végében lévő temetőt. A játékszerekre emlékeztető kis vasutacska napjában kétszer: reggel és este végzi el ezt az útját, minden szekció előtt aprót sípolva és türelmesen várakozva, miközben az izzadó mozdonyvezető közömbösen támaszkodik ki a lokomotív ablakán egy fényes nikkelrúdra. Esetleg ásít is. A betegek és a halottak ezen a helyen olyan megszokottak, mint hivatalban az akták, és a temető nem szörnyűbb látvány, mint valami irattár. Ebbe az irattárba kerülnek, mint kivégzett percsomók, a tetemek.

A karanténnak nincs kórházi jellege. Ápolásban senkit sem részesítenek, egyforma undok kosztot hordanak szét. Itt nem a behozott betegeket gyógyítják, hanem a künn élő egészségeseket védik. A cél az, hogy a hagymázos ember ne terjessze a betegséget, és itt haljon meg, ne a társadalomban. Ha véletlenül nem hal meg, az sem baj. Akkor két hétig megfigyelés alatt tartják a fertőtlenítőtelepen, és az ócska gőzös visszapöfög vele a partra. Ez azonban ritka eset. Általában itt meghalnak. Aki csak tífusszal jön be, az kap hozzá pestist, aki a sárgalázból már felépülne, annál fellép a kolera, mint recidíva. A trópusi betegségek nagy részét még az orvostudomány sem ismeri. Hólyagok, fekélyek, napok alatt sorvadó végtagok, rendszerezetlen szúnyogfajták ragályai, ismeretlen növények mérgei, kihalófélben levő törzsek ősi betegségei összezsúfolva, haldokló, sikoltozó, lázban rázkódó, esetleg látszólag teljesen egészséges vagy szemmel láthatólag már órák óta halott emberek tömkelegében. Csak egy kísérleti vagy megfigyelő állomás százezrekbe kerülne itt, valami európai elgondolású kórház ilyen területen, ennyi ápolttal talán milliókba is. De erről szó sincs. A karantén nem ápol, csak elkülönít. Az a feje búbjáig karbolszagú, búvárruhában inspiciáló egyén, aki végighalad a szobákon, még csak meg sem nézheti a rengeteg beteget, működése kizárólag a beálló halál konstatálására szorítkozik. Az ugyancsak búvárruhás ápolók nem törődnek mással, mint a dühöngők és őrjöngők megfékezésével.

Von Strasser és Pierre rémülten kuporogtak törökülésben az ágyaikon. Tizenhatan voltak ebben a szobában. Velük szemben egy fekete feküdt, aki először életében került ágyra, és miután állandóan félt attól, hogy leesik, minduntalan leszállt a gyékényről és végignyúlt a betonpadlón, de engedelmesen tűrte, hogy az ápolók újra visszategyék a helyére. Jobbra tőlük egy arab feküdt, tenyérnyi bíborvörös kiütésekkel, lehunyt szemmel lihegett, és minden izma rezegni látszott. Von Strasser átérezte a teste forróságát, úgy tüzelt. Egy hatalmas matróz azt üvöltötte időnként hörögve: Agyőőőő… Agyőőőő…

– Azt hiszem – mondta hidegen Von Strasser –, innen már nem jutunk ki, kedves barátom.

– Nekem ki kell jutnom! – ismételgette kétségbeesetten Pierre. – A táska! Senki sem tudja, hol az aktatáska. Benne van a becsületük. Ki kell jutnom innen! Ha valamelyik bandita hazaér, mielőtt én kijutottam innen, akkor örökre vége…

Egy vigyorgó fekete ült velük szemben az ágyán, látszólag semmi baja sem volt és azzal szórakozott, hogy papucsával agyonütögette a gyékényén nyüzsgő rovarokat. Bogarak, legyek, szúnyogok, kukacok vitték a csírákat itt egyik betegtől a másikhoz.

– Ne kínozza magát barátom – vigasztalta Von Strasser. – Végre is minden mindegy. Ez a rendszer, amelyben az élet nagy parádéja vonul fel, nemcsak végtelenül komplikált és szomorú, hanem örökkévalóan bölcs is. Ne túlozzuk el az epizódok jelentőségét. Bizonyos szemszögből nézve minden csak epizód. Percek, századok, emberek, fajták, könnyek, örömök, háborúk és hangulatok: minden csak epizód, minden csak részlete az ismeretlen Egésznek. Valamikor vagyonom volt, szép családom, rangom és hatalmam: epizód. Szerencsére az is csak epizód, hogy elmentem Afrikába, és az is csak egy jelentéktelen múló körülmény lesz, mikor ezen a piszkos gyékényen egy utolsó mozdulattal a halálba dermedek… Azt hiszem, nemsokára. Fázom… Nézze, ha én meghalnék, és maga kijutna innen, ezt… küldje el Mülhausenbe… az édesanyámnak…

Az első osztályú vaskeresztet húzta elő, szakadt, piszkos inge alól.

– Ezt is vissza kellett volna adni a rangommal együtt. Tannenbergnél kaptam…

Pierre értelmetlenül meredt a vaskeresztre. Nem tudott másra gondolni, csak a táskára, a táskára, amelyet Big ki fog húzni a csatorna alól, és mindennek vége lesz! Szerette volna a falon összetörni a fejét dühében, amiért nem mondta meg Kittynek a rejtekhelyet. Ki fog jutni innen! Hogyan? A vaslemezkerítésen, a csendőrökön és a tengeren keresztül? Talán, mint halott. Mint Monte Christo? A halottakat biztos kiviszik a kerítésen túl, a temetőbe. De ahhoz előbb meg kell halni, hogy odajusson… A hajába markolt kínjában és szerette volna kitépni.

Este megjelent a kis vasút. A hosszú füttyre rémült csend támadt. Az arabot és a délután még vigyorgó feketét vitték ki holtan az ágy gyékényébe csavarva. Előbb azonban dróton függő kis fatáblácskát hurkoltak a bokájukra. A mozdony sípolt, és a kerekek zörögve gurultak tovább a keskenytávú vágányokon. Azután távolabbról hallatszott a fütty, és az ütközők pengve összelapultak, amint a kedélyes vonatocska másik barakk előtt állt meg.

Az éjszaka itt kétszeresen fülledt volt. A karbol és a beteg testek összevegyült szaga, mint valami penészes mosogatórongy pihent az arcokon, és mindenki félt, mindenki a megőrülés ellen védekezett, mert kibírhatatlan volt a német matróz, aki pontosan minden öt percben, szinte dalolva hörögte, egyre erősbödő skálázással: Agyőőőő… Agyőőőő… Mondta volna állandóan, vagy ne szabályos időközökben, de így már előre reszkettek, előre tudták pontosan, hogy mikor bugyborékol fel a súlyos, forró, sötét bűzben ez a zengő hörgés.

Éjfélkor Von Strasser félrebeszélt. A szakadt moszkitóhálókon bederengő, tejszínű, kísérteties afrikai reggel már kihűlten találta a sokat szenvedett német tisztet. És ez a hajnal a búcsúzó matróz szemét is lefogta. Mire az első sárga kévék szétterültek a nap testéből, amely, mint egy óriási tearózsa bontakozott ki Santa Isabel keleti dombhullámai felett, megjelent a telhetetlen kis lokomotív, rövid sípolásával enni kérve. Feltették rá a két honfitárs kihűlt tetemét, és Pierre a sarokba húzódva érezte, hogy délig megőrül.

A sorsnak néha hihetetlenül különös, ijesztő tréfái vannak. Ezt az egész regényvéget úgy állította össze, hogy mikor Tonton kitervezte aljas csapdáját Pierre és Von Strasser elvesztésére, már odaküldött a homlokára egy bérencet, azt az említett szúnyogot a stegomyák családjából és Von Strasser testével még el sem ért a kis vasút abba a szomorú irattárba, ahol minden befejezett percsomót egy kereszttel jelölt dossziéba tesznek el, amikor már ott feküdt megüresedett ágyán, pontosan Pierre mellett Tonton is, besüppedt szemgödrökkel, viaszos arccal, negyvenegy fokos láztól dobálva, úgy, ahogy behozták Lagos kikötőjéből, a hajó indulása előtt, mikor elkezdett vért hányni, és az emberek rémülten szaladtak szét mellőle: sárgaláz! Még különösebb bonyodalomnak tervezte a sors, hogy éppen ő mentse meg Pierre-t. Ő, aki idejuttatta. A sárgaláz adta az ötletet. Ez a betegség csak szúnyogok útján fertőz. A beteg ágyneműje nem veszélyes. Mielőtt a halottakat kiviszik, a saját gyékényükbe becsomagolják őket. Mindegyik egy-egy henger lesz.

Pierre gondolkozott…

Az esti gőzmozdony már elment, mikor Tonton egy irtózatos hidegrázásban megkapta az utolsó vérömlést, és a karbolszagú búvár rövid mozdulattal feléje intett. A gyékény oldalát ráhajtották, hogy kézzel ne kelljen érinteni, és odébb gurították a testét. A gyékényből font szabályos henger, belsejében egy friss halottal, mozdulatlanul feküdt, mint valami hatalmas, sárga kanáliscső. Éjfél után, mikor minden elcsendesedett, Pierre levette az ágyáról a gyékényt, helyette rátette a halottat és kihengerítette. Saját gyékényét Tonton ágyára dobta, és úgy csavarodott bele, mintha az ápolók hengerítették volna össze. Így feküdt. Éveknek tűnt előtte az a néhány óra reggelig. Végre meghallotta a zörgést, felsípolt a lokomotív… Most!

Érezte, hogy óvatosan emelik és viszik, azután ledobják, úgy, hogy a fejét jól beleüti valamibe. A kis vonat továbbment és újra megállt. Újabb tetemeket halmoztak föléje. Fájtak a csontjai és a mellkasa úgy összeszorult, hogy a bordáját érezte törni. Elájult…

Nem tudta, mióta lehet ájult. Mire magához tért, sötét volt körülötte és csend. Lassan ráeszmélt a valóságra. Nem a mozdonyon volt. A gyékénybe csavart halottakat lerakták egymás mellé a földre. A nap már közeledett legmagasabb állásához és ötven fokon felüli meleg lehetett. Elviselhetetlen hullabűz özönlött a tetemek felől. A két öreg sírásó bágyadtan ült egy dombon a napsütésben.

– Várjunk egy félórát – mondta az egyik –, akkor a nap éppen ide vetíti a domb árnyékát, és könnyebb lesz mozogni. Gyere!

A hangok eltávolodtak. Pierre várt, azután egyetlen gurulással kigördült a gyékényből. A sok sírdombbal fedezve magát hason csúszott a sziget végéig, ahol néhány szikomorfa árnyékában süppedő nádast áztatott a víz a part tengerbenyúló peremén. Itt meghúzta magát. Közvetlen a lábainál egy farönkhöz kötve, kis ladik pihent a mélyre hajló lombok árnyékában. Magával hozott gyékényét a vízbe eresztette. A gyékényét azért hozta el, hogy a sírásók ne konstatálhassák egy halott hiányát. Így ki tudja, mikor és miből veszik észre azt, hogy eltűnt? Talán nincs is pontos leltár minden emberről, és akkor egyáltalán nem veszik észre. Csak a fertőtlenítő fog reklamálni egy hiányzó gyékényt, amelyet a barakkból még elvittek és a temetőből már nem szolgáltattak be. Elnyúlt a ladik fenekén, a vén szikomor vastag árnyékában, és elaludt. Mire felnyitotta a szemét, már ragyogtak a csillagok, és a sűrű levélrendszeren át kemény ezüstös holdsugár csiklandozta meg a szemét. Lassan eloldotta a csónakot, óvatosan merítette evezőit a vízbe és megindult a szabadulás felé…

*

A bemerülő lapátok csobbanásnyi zajt sem okoztak, a mozdulatlan víztükör hófehéren terült el a látóhatárig, és az ég is szinte izzott, mintha egyetlen kerek szénszálas lámpa: a telihold, az egész mindenséget besugározhatná sápadt ragyogásával. Jó távolban már előtünedeztek Lagos elmosódó parti fényei, és Pierre, kiérve a legveszélyesebb zónából, bátrabban nyomta vízbe az evezőt. A szabadságával együtt egy család becsületét is megmentette. Mert most már nem fog késedelmeskedni! Hagyta, hogy az éjszakai áramlat lejjebb sodorja a kikötő vonalából. Nem akart semmit sem kockáztatni többé. Egy halászkikötő őrlámpásával került párhuzamba… Még lejjebb sodortatta magát, amíg egy teljesen sötét partrész került szembe vele. Gyorsan kievezett, a ladikot meg sem erősítette, sőt még rúgott is egyet rajta, és keresztülvágta magát a bozótokon, cserjéken, amíg kiért a város felé vezető útra.

Hajnalra eljutott a dombhajlásra, ahonnan egy páfrányokkal szegélyezett út vezetett a városba. A derengő fényben jól látszott a krétaszerű portölcsér, amely, mint gomolygó köd ülte meg a várost és csak a sárga napsugár tette láthatatlanná ezt az úszó ragályfelhőt, milliárd porszemecskét, amely Afrika városai felett vonul állandóan.

Van Russel már öltözködött, mikor beállított hozzá. A derék hollandus kicserélte felhasználatlan jegyét egy másikra, némi pénzt is adott Pierre-nek, és a fiatalember azonnal a postára ment, ahonnan sürgönyt adott fel.

„Monsieur Thomas, Marseille, Cannebiere 21. A fél éve eltűnt táska a Rue de la Mur Munkásbiztosító sárga épületének esőcsatornája alatt egy téglával zárt üregben van. Lorien.”

Mikor kilépett a posta előtt zajgó emberáradat rossz szagú torlódásába, nagy-nagy megkönnyebbüléssel gyújtott cigarettára, és boldog, mély sóhajjal szívta le az első szippantást.