Keresd a szerző novelláit!

https://alomgyar.hu/kategoria/novellak

© Budai Lotti, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Shirzan szerelme (Ágyas és úrnő 1.), 2017

Shirzan bosszúja (Ágyas és úrnő 2.), 2018

A nyugati szerető (A szamuráj lánya 1.), 2018

A párizsi gésa (A szamuráj lánya 2.), 2019

Édes ébredés (A szerelem rabszolgái 1.), 2019

Rizsporos hétköznapok 1., 2019

Édes lázadás (A szerelem rabszolgái 2.), 2020

Rizsporos hétköznapok 2., 2020

Akik poggyász nélkül utaznak (Tök-életlen életek 1.), 2021

Borítóterv: Németh Renáta, Faniszló Ádám

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektúra: Csémi Judit

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5702-36-7

EGY

Ákos

– „Göröngyök közt éjjel megyek, csak a Holdam jöhet velem…” – énekeltem félhangosan öltözés közben.

Akkor már napok óta ez a pár soros refrén ismétlődött a fejemben, és míg a pólómat egy székre dobtam, elhatároztam, hogy végre rákeresek a teljes dalszövegre.

– Laura?

– Jesszusom, de megijesztettél!

Épp a dezodorom után kutattam a szekrényemben, így nem vettem észre, hogy nyílik az ajtó, amiben felbukkant Zsolti vigyorgó, borostás arca.

– Jaj, nahát, drágám, öltözöl? – kérdezte rajtam legeltetve a szemét.

– Épp ezért nyitottál rám… – feleltem a szemem forgatva.

Gyorsan belebújtam a kikészített ingembe, és Zsolti felé fordultam.

– Akarsz mást is a kukkoláson kívül? Drágám?

Ő rám öltötte a nyelvét, és ártatlan szemmel így felelt:

– Fura zajt hallottam, azt hittem, megsérültél, vagy valami…

– Csak énekeltem.

– Énekeltél?

– Igen.

– Mit?

– Egy számot, ami régóta nem megy ki a fejemből.

– Oké, hát… akkor a hallással rendelkező embertársaid nevében arra kérlek, hogy… Ne! Oké? Ne!

Elfintorodtam, és válaszként hozávágtam a dezodoromat.

– Hoppá! – kapta el ügyesen a flakont. – Mmmm… Jázmin – hümmögött a kupakba szagolva. – Ezért van neked mindig ilyen jó illatod.

– Na, most már…! Légyszi, hadd fejezzem be az öltözést, és rögtön jövök.

– Oké, drágám…

Megcsóváltam a fejemet, még egyszer belenéztem kis szekrényem tükrébe, majd miután fintorogva becsuktam, Zsolti után mentem.

A konyha mellett elhaladva beléptem a Kafé névre hallgató belvárosi étterem nagytermébe. Lili, a kolléganőm már vacsorához terített, én pedig a kötényemet igazgatva a bárpult felé vettem az irányt, ami mögött Zsolti, a baristánk már rendezgette az estére szánt borospoharakat.

– Egyébként meg fáradtnak tűnsz – jegyezte meg, amikor egy extrán erős kávét kértem tőle. – És korán is jöttél.

– A pszichológusommal ma előrehoztuk az ülést… Itt van a környéken, és nem volt mit csinálnom.

– Ezért inkább bejöttél dolgozni… – vigyorgott. – Furcsa lány vagy te… Ez a tiéd, fura lány.

Azzal elém tett egy míves-mintás habbal díszített macchiatót, amivel rendszerint a műszakomat indítottam.

– Köszönöm. De remélem, nem haragszol meg érte… Ha még egyszer rám nyitod az ajtót öltözés közben, vagy drágámnak hívsz, a fejedre borítom a kávéhabot.

– Mondtam én, hogy fura lány vagy. Mondd, miért nem hagyod, hogy randira vigyelek? Mikor hagysz fel vele, hogy ellenállj a sármomnak, hiszen te is csak erre vársz, valld be.

– Egyelőre még védem a sáncaimat… – jegyeztem meg, fel sem pillantva a haboskávés-csészéből. – Amúgy meg tudod, hogy nem vagyok abban a helyzetben.

– Ugyan már… Miért erőlködsz, hogy az elveidet védd? Mindketten tudjuk, mi lesz a vége…

– Igen, az előbb mondtam. Az, hogy a fejedre borítom a kávéhabot – replikáztam, felöltve a legbájosabb művigyoromat, mire Zsolti a fejét rázva újra pohárrendezgetésbe fogott, de közben ő is mosolygott.

Pultos Zsolti egyébként rendes srác volt – eltekintve a középsúlyos szexizmusától –, sőt helyes is a rövid, sprőd, szőkés-vöröses hajával és borostájával – arról nem is beszélve, hogy úgy ki volt pattintva, hogy a bárba betérő nővendégek rendre a mellizmainak adták le a rendelést. A szövege persze egy nagyképű majomé, de azt mindig úgy adta elő, mintha maga sem gondolta volna komolyan. De bejött neki, legalábbis annyira, hogy minden másnap hazavigye egy-egy rózsaszín lánybúcsús társaság legvonzóbb per legspiccesebb tagját – attól függően mennyi energiát kívánt aznap az ügybe fektetni. Ezt a kis szócsatát egyébként szinte mindennap lejátszottuk, ami általában véget is ért azzal, hogy én az öltözőbe vonultam átvenni az egyenruhám…

Épp csak befejeztem a kávét, amikor pittyent a telefonom.

– A helyedben eltenném – mondta Zsolt komolyan, a a telefonra bökve. – Tudod, hogy Barnabás nem szereti munkaidőben…

– Jó, csak ezt az üzenetet meg kell néznem…

Ákos volt az:

Akkor 11-re érted megyek. Az jó lesz?

Sebtében válaszoltam:

Igen, köszi. Addigra biztosan végzek.

Miután nyugtáztam, újra a farzsebembe rejtettem a telefonom.

– Csak nem a faszid volt? – vigyorgott Zsolti.

– Semmi közöd hozzá! – feleltem grimaszolva, és felvettem egy tálcát a pultról.

Épp jókor. Barnabás ugyanis akkor robbant ki a konyhából.

– Na mi az, csibéim? Ne csak álljatok itt! Hajrá-hajrá, mindjárt jön az őőőrület…!

Barnabás egy egész életet végigvendéglátózott ötvenes, köpcös pasas volt, akit Zsolti szerint nem lehetett máshogy látni, csak amint valami után fut, rohan, vagy valamiért kapkod, miközben a gyöngyöző homlokát ingujjával törülgeti. Állítólag minden laborértéke a plafont verdeste: a cukra, a vérnyomása, a koleszterinje… Én akkor fogadtam meg szentül, hogy sosem lesz saját éttermem, amikor megismertem. Ettől függetlenül kedveltem és hálás voltam, amiért esélyt adott. Pedig nehezen szántam rá magam a vendéglátózásra. No nem azért, mintha bajom lett volna vele – sőt, a rugalmassága folytán épp ideális lett volna számomra –, hanem mert nem akartam elhinni, hogy nekem tényleg adnának munkát egy étteremben. Nekem, aki a szakmához akkor kerültem a legközelebb, amikor egyetemistaként műanyag poharakat töltögettem egy futóversenyen. Az ötlet egyébként Esztié volt. Miután megelégelte, hogy kedvetlenül jelentkezgetek különféle irodai állásokra logisztikai vagy grafikai vonalon, javasolta, hogy kezdjek egyszerűen pincérkedni. Munkaerőhiány van, úgyhogy jól fizet, és a munkáltatók két kézzel kapnának utánam, mivel „értelmes vagyok, amúgy meg cuki a pofim és három nyelven beszélek”. Igaza lett.

Élveztem a munkám, és a vendégekkel is jól kijöttem, akikből a szokásos felhozatal vonult fel aznap este is: vacsorázni vágyók és aperolspriccezők, jó fejek és türelmetlenek, nagyvonalúak és szőrszálhasogatók, no és külföldi párok, akik nem tudják eldönteni, hogy melyikük üljön a Bazilika és melyikük a Duna nyújtotta kilátás felé. Aznap csak addig maradtam, amíg be nem zárt a konyha – az aperolspriccezőkkel már Zsolti és az aznapi kolleginám, Lili is el tudott bánni – mert másnap egy romantikus vidéki hétvégén volt jelenésem…

A műszakom végén Ákos a Kaféval átellenes oldalon várt rám egy padon ülve. Intettem neki, és mikor meglátott, felállt, és ő is elindult felém.

– Szia! – mondtam, mikor odaértem hozzá.

– Szia! – felelte, majd a vállam felett egy pillantást vetett a Kaféra. – Szóval… Akkor most itt dolgozol?

A kérdés nyilvánvalóan költői volt, de feleltem rá.

– Igen.

– Hm… – mümmögött, és annak ellenére, hogy lassan nyolc éve ismertem, nem tudtam volna megmondani, hogy nála ez a hang ezúttal a csodálkozás, a zavar vagy a megvetés jele-e.

Természetesen izgultam a találkozó előtt, hiszen négy hónapja nem láttam – azóta, hogy az indiai utazásom reggelén elváltunk az akkor még közös otthonunk bejárati ajtajában. Biztos voltam benne, hogy ő a legjobb formáját akarja majd hozni, és nem is tévedtem. Már ahogy közeledtem felé, megcsapott az új parfümjének markáns és idegen illata, és közelebbről szemügyre véve megállapíthattam, hogy új ing és nadrág van rajta – legalábbis ezek közül anno egyiket sem volt szerencsém vasalni –, de még a cipője és a karórája (valami extrém okos és extrém naprakész cucc) is új, meg mintha a haját is máshogy viselte volna, ami valami fura hajfénytől csillogott. De nem csak ezért hatott idegenül; bármilyen közhelyesen hangozzék is, Ákos már egy másik élethez, egy másik világhoz tartozott a szememben.

– Hogy vagy? – kérdezte végül.

– Jól. És te?

– Jól… – bökte ki bizonytalanul, majd a torkát megköszörülve határozottabban megismételte: – Jól, nagyon jól.

– Ennek örülök.

– Letettem a vitorlásvizsgát – mondta hirtelen. – Tudod, milyen régóta terveztem. És idén Zoli haverom végre rávett, hogy menjek le vele Zadarba… Tudod, neki ott van vitorlása. Szóval már tengeren is vezethetek. Ami tök jó, mert azt tervezzük, hogy sokat járunk majd az Adriára.

A tervezzük végén a zük-öt olyan erővel nyomta meg, mintha azt akarná imitálni, milyen hangot ad ki a Hungaroringen suhanó Räikkönnen.

„A barátnőddel?” – kellett volna feltennem a kérdést. Tudtam, hogy van valakije: Erik nyomta egyik nap az orrom alá Ákos Insta-profilját. Úgy két hónapja jelentek meg rajta azok a borászatban, a „balatonközepén”, és wellness-szállókban készült szelfik, amiken egy derékig érő szőke hajú, tetovált szemöldökű, de amúgy kedves arcú és nyílt tekintetű lányt szorít az oldalához. Szinte minden fotóján. És mindig a bal oldalához. (Aztán rájöttem, hogy ez csak azért van, mert a jobb kezében van a telefon.)

Miután néhány pillanatig szótlanul álldogáltunk egymással szemben, és Ákos már épp cipőbámulásba kezdett, feltettem a kérdést:

– A barátnőddel?

Őszintén, nem azért kérdeztem rá, mert annyira érdekelt volna a dolog, hanem mert úgy éreztem, ezzel tartozom Ákosnak. Igen, megcsaltam és hazudtam neki – megérdemelte, hogy az új stílusával és ruháiban eldicsekedhessen az új barátnőjével.

Erre Ákos, hátsó gondolataimról mit sem sejtve, mintegy gombnyomásra ontani kezdte magából az információt. Meghallgattam, hogy a lány szép – mit szép, gyönyörű! –, kamaszkorában modellkedett, kedves, gondoskodó, egy valag pénzt keres grafikusként, és még a szülei is jó fejek. Míg hallgattam, igyekeztem kiábrándult arcot vágni, de igazából egyre azon járt az eszem, hogy azt a fura csillogást talán valami zselé vagy valami speckó hajfény kölcsönzi a hajának, mert amúgy egyáltalán nem látszik ragacsosnak… Jó, tudom. Cinikus vagyok. De sajnos annyira kiszámítható és klisés volt az egész, és az Ákossal szemben plántált bűntudatom nem terjedt addig, hogy mímelni tudjam azt a keserű megbánást, amit ő alighanem a kiselőadásával kiváltani remélt belőlem.

Hogy ez nem sikerült, alighanem ő is érezhette, mert az utolsó mondatoknál mintha zavarba jött volna. A kezét tehetetlenül lóbálni kezdte, mint aki nem tudja, mihez kezdjen velük, így végül összecsapta a tenyerét, és jó hangosan így szólt:

– Szóval ez van velem.

– Klassz! Örülök neked.

– Tényleg?

– Hát persze. Ha tényleg boldog vagy…

– Miért mondod ezt így?

– Hogy?

– Hát, ilyen furán. Mintha nem hinnéd el.

– Már miért ne hinném el?

Ákos vállat vont.

– És… – vettem fel újra a fonalat, hogy az ismét megdermedni készülő csöndet megtörjem. – Együtt is éltek?

– Igen – felelte lelkesen, mintegy visszazökkenve a szerepébe. – Nagyon nagy az összhang. És tudod…, annyira otthonos vele. Mintha mindig is együtt éltünk volna. Szerencse, hogy június végén felmondták az albiját.

– Június végén? – ráncoltam a szemöldököm, mert ezúttal tényleg meglepődtem. – Szóval már két hónapja együtt laktok?

– Igen.

– És… Nem gyors ez egy kicsit?

Ákos újra vállat vont.

– Én nem érzem annak. Jó, persze. Köztünk csak május közepén lett vége a dolognak. De mire várjak? Gyereket akarok, és családot. És Ági is. Minek húzzuk az időt?

– Miért, ő hány éves?

– Huszonhat.

– Akkor?

– Akkor mi?

– Akkor azért csak nem kell annyira sietni. Te is csak harmincegy vagy, nem fenyeget a menopauza, vagy mi.

– Ez nekünk így jó.

– Oké… – feleltem, és most én kezdtem el a cipőmet bámulni.

– Mi az?

– Semmi.

– Ne csináld!

– Semmi, tényleg. Csak meglepődtem. – Majd komolyra fordítva a szót, hozzátettem: – Én tényleg azt szeretném, ha boldog lennél. Csak… nem tudom. Azt hittem, egy kicsit te is ki fogod használni, hogy újra magadra figyelhetsz. Hisz kábé gyerekek voltunk, amikor megismerkedtünk. És… És néha jót tud tenni az embernek, ha egyedül van.

Ákos ekkor úgy nézett rám, mintha pofon ütöttem volna, de legalábbis szidtam volna az anyját.

– És ezért hagytál el? Hogy egyedül lehess? – Majd választ nem várva, gúnyosan folytatta: – Ja, nem, bocs, te az Ágas Bence miatt ültettél fel…

– Ez tudod, hogy nem igaz – szakítottam félbe. – Tudom, hogy tudod. Ne mondd, hogy nem kaptad meg a levelem!

Miután ugyanis hazajöttem és behurcolkodtam a bátyám kanapéjára, egy-két hét elteltével úgy éreztem, Ákos talán csak lehiggadt annyira, hogy képes legyen befogadni az én verziómat is, nem csak Nóriét, és miután az online térben hermetikusan elzárta magát tőlem, úgy döntöttem, egy régimódi levelet írok neki. Ebben elmondtam mindent őszintén. A Bencével való találkozásomat, a Budapesten együtt töltött hétvégénket és mindazt, amiért Indiába utaztam, beleértve azokat az indokaimat is, amiket csak ott fedeztem fel. Leírtam, hogy bármit is mondott Nóri, köztünk Bencével azután a hétvége után egészen a szakításunkig nem történt semmi, és hogy nem ő volt az oka annak, hogy szétmentünk, minthogy neki nem volt más szerepe az életemben, mint hogy ráébresszen, nem vagyok a helyemen. Biztosra akartam menni, hogy a levelem nem végzi a szórólapok közt a szelektívben, így – minthogy a kapukódot ismertem – egészen a lakás lábtörlőjéig vittem fel. Hacsak nem vágta így is a kukába, Ákosnak el kellett olvasnia. Alighanem így is történt, mert eszébe jutottak az üzenetem utolsó szavai.

– És most? – kérdezte végül. – Most a helyeden vagy?

– Azt hiszem… Igen.

– Tényleg? Ez lenne a helyed? – kérdezte, a vállam fölött újra a Kafé felé pillantva.

– Igen, most ez a helyem – álltam a számonkérő pillantását.

– És honnan vagy ilyen biztos abban, hogy most jó helyen vagy?

Széttártam a kezem, és úgy feleltem, higgadtan:

– Onnan, hogy most itt vagyok.

Ákos néhány pillanat erejéig rám meredt, majd megrázta a fejét.

– Neked tényleg betett ez az India…

Nagyon szerettem volna visszavágni, de még mindig túlságosan nagy erővel dolgozott bennem a bűntudat. Úgy éreztem, nincs jogom nekem dühösnek lenni rá. Így aztán csak hallgattam, és újra a cipőnket kezdtük bámulni.

– Terápiára járok – böktem ki végül, nem tudom, milyen indíttatásból.

– Értem – nézett kissé félszegen. – És… És jó?

– Igen – bólogattam. – Azt hiszem, jót tesz.

– Szóval terápia és pincérkedés?

– Igen.

– Ennyi?

– Miért, mi mást kéne csinálnom?

– Nem is randizol, vagy ilyesmi?

Egy pillanatra elhallgattam.

– Te tényleg erről akarsz beszélgetni? – sandítottam rá.

– Miért, én elmondtam, hogy mi van velem ezen a téren.

– De én attól még nem tartom jó ötletnek, hogy erről beszélgessünk.

Ákost szemmel láthatólag dühítette, hogy falba ütközött. Különös, ahogy így belegondolok, talán az volt az első alkalom, amióta ismertük egymást, hogy az akaratom megakadályozta valamiben. Igen… Igen, hisz még amikor az eljegyzésünket felbontottam, akkor  sem sikerült az akaratommal végigvinnem a szakításunkat. Akkor és ott mégis sikerült megakadályoznom abban, hogy mentegetőzésre kényszerítsen.

Ahogyan ezt észlelte, Ákos más taktikát választott:

– Láttak fent Tinderen – közölte támadóan, mire én kis híján elnevettem magam.

– Hogy mi van? – Nehezen sikerült uralkodni magamon.

– Zoli haverom látott fent valamelyik nap Tinderen. Véletlenül feldobott neki az algoritmus. Készített képernyőfotókat.

– Hm… – hümmögtem ezúttal én. – És az a dög balra húzott? Akkor ezért nem meccseltünk…

Ákos csak hápogni tudott.

– Mi… mi…, ezt most komolyan mondod?

– Jaj, az égre! – fakadtam ki. – Ne fárassz már. Csak azt mondd meg, akkor mi van? Zoli látott Tinderen, és?

– Csak… Ezért gondoltam, hogy mást is csinálsz a pincérkedésen és a terápián kívül. Randizgatsz… Ne értsd félre, engem nem zavar, vagy valami, nem azért mondtam. Szeretném, ha te is jól lennél, frankón. Tök jó, ha kiéled magad…

Tessék. Üdv újra Ákos szögletes világában! Ahol azemberek azért pincérkednek, mert „jobb” állást nem találnak, ahol azemberek azért járnak terápiára, mert megkattantak, és ahol azemberek azért szakítanak, hogy kiélhessék magukat. Nem éreztem erőt elmagyarázni, hogy miért beszél marhaságokat, viszont végre elszállt belőlem az érzés, miszerint nekem ne lenne jogom odaszúrni neki.

– Nagyon remélem, hogy ha már vetted a fáradságot, hogy kierőszakold ezt a kamu találkozót, csak azért, hogy számonkérhess, akkor ezt megtetted a Zoli haveroddal is, akinek most született meg a második gyereke… Egyáltalán, mi a fenét keres fönt Tinderen?

Ákos elengedte a füle mellett a kérdésemet, ugyanakkor alaposan felháborodott.

– Hogy mi? Méghogy kamu találkozó? A papírok miatt kellett látnom téged – dohogott teátrálisan.

– Akkor fogd őket, és menj… – mondtam, majd kotorászni kezdtem a hátizsákomban.

Méghozzá azután az ominózus mappa után, aminek a létét a kilakoltatott cuccaim leltározásakor fedeztem fel. Abban a dobozban volt, amiben a hivatalos papírjaimat tartottam: bankszámlakivonatokat, ilyesmiket – alighanem véletlenül keveredett oda. Céges papírok voltak, köztük valami többéves taggyűlési jegyzőkönyv. Nem tűnt különösebben lényegesnek, sőt rémlett, hogy a szóban forgó céget Ákos apja már meg is szüntette. Biztos, ami biztos, írtam egy e-mailt Vilmosnak, minthogy a fia elérhetetlenné tette magát, hogy kell-e nekik a paksaméta, de még csak válaszra sem méltatott. A papírok senkit sem érdekeltek, egy héttel ezelőttig, amikor Ákos, megtörve az online csendkirályt, rám írt, hogy mégis szükségük lenne rá. Alighanem Kétgyerekes Zoli akkor pörgetett ki a Tinderen…

– Tessék… – nyomtam a kezébe a mappát. Semmi kedvem nem volt tovább húzni a találkát, így gyorsan búcsúzóra fogtam. – Tényleg kívánom, hogy jól alakuljanak a dolgaid Ágival. És úgy egyébként is. Szia!

Választ nem vártam, inkább hátat fordítottam, és elindultam a Deák irányába.

– Most meg hová mész? Írtam, hogy szívesen hazaviszlek.

– Inkább sétálok – feleltem vissza sem fordulva, de ő újra utánam szólt, méghozzá olyan hangon, amelyből végre eltűnt a mesterkélt fensőbbségesség.

– Akkor miért? – kiáltotta.

Megtorpantam és megfordultam.

– Mit miért?

– Miért szakítottál velem? – kérdezte, és lassan közeledni kezdett felém. – Vagy inkább, miért hagytál el? Vagy mi nem volt jó bennünk, bennem, ami miatt nem érezted, hogy a helyeden vagy?

Egy rövid ideig csak néztem Ákost, akinek a szemében ezúttal valódi, őszinte kíváncsiság, vagy még inkább tudni akarás tükröződött, és ezzel együtt még valami: sebezhetőség. Én viszont ezúttal nem éreztem képesnek magam arra, hogy a bűntudat okán vagy más okból, megkíméljem az igazságtól.

– Mert féltem tőled – feleltem higgadtan.

Úgy meglepődött a válaszomon, hogy még dühösnek is elfelejtett lenni.

– Mi… Hogy féltél tőlem? Dehát… Mitől? Hogy bántani foglak?

– Úgy is mondhatjuk… Nem, nem úgy értem… – emeltem föl a kezem, amikor láttam, közbe akar szólni. – Nem arról van szó, hogy attól féltem, megütsz, vagy ilyesmi. Csak féltem. Úgy éreztem… Szóval…

– Igen?

– Melletted úgy éreztem, mintha folyamatosan szégyellnem kéne magam valamiért. Mintha folyamatosan a szemrehányásodra vártam volna. Melletted mindig azt éreztem, valami rosszat vagy rosszul csinálok, vagy még inkább, és ami még borzasztóbb, hogy én magam vagyok rossz…

Ákos némán állt velem szemben, és merőn nézett. Minden erőmmel azon voltam, hogy kiolvassam a pillantásából, hogy vajon megértette-e, amit mondtam.

– Hát… – nyelt egyet. – Erre most nem tudok mit mondani.

– Megértem.

Még egy darabig álldogáltunk így, egymással szemben. Nem tudtam, mi mást mondhatnék még. „Ne haragudj, nem akartalak megbántani.” Igen, a jómodor, a szokás, udvariasság, vagy ki tudja mi, talán ezt diktálta volna, de akkor és ott nem voltam hajlandó még az igazságért is szégyellni magam.

– Most mennem kell – motyogtam végül, mert úgy éreztem, minden erőm elfogyott aznapra.

Sarkon fordultam, és újra elindultam a Deák felé, de egyelőre nem a metrónak vettem az irányt, hanem az Anker köz felé irányoztam a lépteim: tudtam, hogy Eszti aznap sokáig leltározik. Mikor odaértem az üzlethez – ami fölött egy minimalista stílusú felirat hirdette: „Micukó” –, egy tetőtől talpig feketébe öltözött, vörös bubifrizurás, feltűnően vékony fiatal nőt találtam a kirakatrács előtt guggolni, ahogy éppen a zárral babrált, és saccra hat vászonszatyrot egyensúlyozott a vállán.

– Azt inkább add ide! – guggoltam mellé, amikor az egyik szatyor koppanva a földön landolt.

– Basszus, Laura – pattant fel Eszti, akit meglepett a háta mögötti felbukkanásom. – Azt hittem, megint az a flúgos fazon támadt rám…

– A mutogatós?

– Az. Tegnap hiába szóltam megint a rendőröknek, tojnak rám. Gondolom, elég nekik kordában tartani ezt itt – mutatott körbe az Anker közön özönlő nyáresti tömegen.

– Na de hogyhogy máris végeztél? – szegezte nekem a kérdést, miközben a vászonszatyrokon osztozva megindultunk az utcán. – Megesküdtem volna, hogy hajnalig fogtok lelkizni.

– Inkább igyekeztem rövidre rázni.

– Na de… Milyen volt?

– Vitorlázik, és a csaja valamikor modellkedett.

– Aha. De te… jól vagy?

– Jaj, hát persze. Ezt nem azért mondtam, mert rosszulesik, vagy ilyesmi – magyaráztam, mikor már a Király utcán lavíroztunk. – De kábé ez volt a találkozó lényege…

Azzal röviden beszámoltam a történtekről.

– És ez komoly? – kérdezte egyszer csak Eszti. – Mármint… Tényleg így érezted magad mellette?

– Igen.

– De akkor miért voltál vele?

– Fogalmam sincs… Illetve ez nem igaz. Azért voltam vele, mert akkor nem éreztem ezeket. Vagyis hogy éreztem, de mégsem. Mintha nem tudtam volna az érzéseimről. Csak utólag vált világossá.

– Fura… – jegyezte meg.

Na igen, Eszti kissé más tészta, mint én. Karakán és önérdek-érvényesítő. Sosem tudtam volna elképzelni róla, hogy belekeveredjen olyan kapcsolatba, ami nem okoz neki örömöt. És pláne hogy ezt ne vegye észre.