Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/kategoria/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vénasszonyok nyara 2018

Szárnyaszegett pillangók 1. 2019

Szárnyaszegett pillangók 2. 2019

Igazgyöngyök 2019

Kötéltánc (Circus Monte-Carlo 1.) 2020

Szemfényvesztés (Circus Monte-Carlo 2.) 2020

Lélekszirmok 2020

Recepciós kisasszonyok 1. 2021

Copyright © Palotás Petra, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám, Fehér Zsanett

További grafikai munka: Németh Renáta, Fehér Zsanett

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Varga Virág

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5702-35-0

Édesanyámnak és kislányomnak, Borának

Szerelmet álmodtam, szelídet, lágyat,
vadat, perzselőt, míg a test nem bágyad.
Szerelmet, tisztát, hajnalban ébredőt,
kínzót, forrót, a véremben lüktetőt.
Szerelmet télen, szerelmet nyáron,
tengernek habjában, s túl a láthatáron.
Szerelmet tőled, kedves, hogy te légy a társam,
hogy a szemed tükrében a boldogságot lássam.
Szerelmet veled, neked, mindig s mindenáron,
mert eljön majd az időm, s hidd el, én kivárom.

1. fejezet

1926. Bécs

Langyos késő nyár lebegett az osztrák főváros felett. A szokatlanul gyakori augusztusi záporok lehűtötték a levegőt, megzavarva a természetet és a divat szerelmeseit. Az ujjatlan ruhák finom, vékony kardigánok után kiáltottak, a szalmakalapok helyett őszi fejfedők kerültek elő a selyempapírral kibélelt kerek dobozokból. A költöző madarak a háztetőkön toporogva bizalmatlanul lesték a borús eget, mintha nem tudnák eldönteni, hogy az ösztöneiknek vagy a hetek óta a fejük fölött gyülekező felhők intelmeinek higgyenek-e.

Dalma a Naschmarktról{1} tekert hazafelé, a biciklije első és hátsó kosarát is megpakolta, ha már eljutott a tömérdek finomságot kínáló több száz bódé közé. Aranka is megkérte, hogy gondoljon rá, ha megcsapja az orrát a friss hal illata, Liselotte pedig a maradék kölnijét ígérte oda, ha hoz neki néhány marék aszalt gyümölcsöt. A magyar kisasszony akárhányszor közeledett a szálloda felé, szinte mindig ugyanakkora hatással volt rá az öreg, méltóságteljes épület, mint első pillantásra, 1924 őszén. De a balkonok felett kifeszített piros-fehér csíkos napellenzők ezúttal inkább az eső és zivatarok ellen védtek, csakúgy, mint a széles bejárat feletti boltíves üvegtető. A kovácsoltvas franciaerkélyek balkonládáiban a túlzott nedvességtől kissé megviselt petúniák lógatták a szirmaikat, de még így sem csorbult az ötemeletes hotel tekintélye.

Dalma szinte észrevétlenül egyre nagyobb szerepet kapott a Hotel Kirschbaum életében, miközben fordítva, maga a szálloda már jó ideje meghatározó volt az ő mindennapjaiban, 1926 nyarára azonban már nem csupán ő nem tudta volna nélkülözni az elegáns épületet, hanem az sem a magyar recepciós kisasszonyt. Míg Liselotte pluszfeladatként a könyvtárszobában megrendezett irodalmi szalonokra koncentrált, Berta pedig már az októberi divatbemutatót szervezte, addig Dalma a hétköznapok kisebb-nagyobb problémáinak megoldásán ügyködött, messzemenően túlmutatva egy recepciós kisasszony feladatain.

És nem csupán a nappalokat töltötte a szálloda falain belül, hanem néhány kivételtől eltekintve az éjszakákat is. Egyre inkább a saját birodalmának érezve az öt emeletet, a nyolcvannyolc szobát és a kilenc lakosztályt.

Oskar hiába győzködte, hogy költözzön át hozzájuk a villába, Gustavhoz hasonlóan neki is el kellett fogadnia a kikosarazást. De Dalma elsősorban nem az önállóságát féltette, hanem az érzéseit, amelyek könnyen sarokba szoríthatták volna, ha ugyanabban a házban kellene álomra hajtania a fejét, ahol Oskar éveken keresztül egy másik nővel élt. Lassan megnyugodott, ami a kételyeit illette, hogy a szerelme akkor is búcsút vett volna-e Clarától, ha az nem veszti el a gyermekét, de attól még messze volt, hogy ne kerítsék hatalmába a múlt pillanatképei. Oskar mindenestül bekebelezte, minden porcikájával rajongott a fiatal íróért, de mivel saját maga nem birtokolt régmúlt kapcsolatokat, nehezen tudta megemészteni a kedvese mozgalmas múltját.

Az pedig, hogy egy új, saját közös fészket rakjanak maguknak, nem jöhetett szóba, hiszen annak ellenére, hogy a szálloda kezdett újra méltóvá válni a régi hírnevéhez, mi több, bizonyos területeken, az exkluzív szolgáltatásoknak köszönhetően túl is szárnyalta azt, még mindig tele voltak adósággal, ráadásul a fiát anyatigrisként óvó, és nemegyszer birtokolni vágyó Hildegard Kirschbaum sem engedte volna könnyen, hogy Oskar elköltözzön a szülői házból, hogy alig szabadulva egy nő karjából, egy másiknál horgonyozzon le.

Az igazgatónőnek egyébként Clarával szinte teljesen megszakadt a kapcsolata, a különös íratlan szerződés felbomlása után nem sokat hallott a szőke kisasszonyról, és néhány felszínes érdeklődés után már nem is kérdezett felőle. Mintha megkönnyebbült volna, hogy a fia felszabadult a kötelességtudat terhe alól, hogy végre szabadon választhat társat magának. Mi több, még elégedett is lehetett volna a választással, hiszen egyrészt úgy tűnt, a magyar kisasszony valóban boldoggá teszi a fiát, másrészt be kellett vallania magának, hogy sokat köszönhet Dalmának, ami a hotel újjáéledését illeti. De ezúttal nem engedte, hogy a sors szeszélye vagy meggondolatlan döntések befolyásolják az életét, ezért, ha nem is ellenezte látványosan a fia kapcsolatát, szigorú szemmel, és ugyan három lépés távolságból, de mindig figyelemmel kísérte a románcot.

2. fejezet

Liselotte már a harmadik lapot húzta ki a gépéből, a fény felé tartva lépdelt vele fel s alá az ablak előtt, hosszasan bűvölve a betűket, mint aki abban reménykedik, hogy csak a szemében van a hiba, és ha elég kitartó, akkor idővel azt látja majd a sorokban, amit valóban papírra akart vetni. De a kitartása nem járt sikerrel, hiába olvasta el újra és újra a cikkét, még csak meg sem érintette az elégedettség szele, ezért néhány perccel később egy heves mozdulattal gombócot formált az ellenségből, és dühösen a sarokba dobta a két korábbi áruló mellé.

– Engelberger kisasszony – előzte meg a kopogást a megszólítás, és még mielőtt Liselotte válaszolhatott volna, Aranka tárta ki az ajtót.

Lotte összerezzent, majd morcosan összehúzta a szemöldökét, bosszantotta, hogy az asszony nagy ívben fütyült az etikettre, amely a privát szférát illette. Tulajdonképpen azon sem lepődött volna meg, ha Aranka figyelmeztetés nélkül toppan be a szobájába, hiszen már arra is akadt példa, hogy a port törölgetve várt rá a saját ajtaja mögött, Liselotte megrökönyödésére pedig csak annyit felelt, hogy hálátlan teremtés, inkább meg kellene köszönnie, hogy rendet tart, ha firkász kisasszonyként a házimunka már nem fér bele az idejébe.

– Herr Gustav Bauer várja a hallban. Engedelmével visszatartottam, hogy csak úgy becsörtessen a kisasszony szobájába – szegte fel sértődötten az állát, így felelve Liselotte szemrehányó tekintetére.

– Értem, helyette inkább maga csörtetett be – szúrt oda Lotte, de már mosolyra enyhült a szája, a váratlan vendég felbukkanása gyógyírként hatott az elégedetlenségére. – Küldje be nyugodtan – fűzte hozzá szelíden, ám most Aranka volt az, aki nem hagyta annyiban a szikráktól pattogó szócsatát.

– Nyugodtan? Feltehetőleg nem az én nyugalmamra gondolt a kisasszony, hiszen pontosan tudja, hogy a házirend tiltja az efféle látogatásokat. Hogy az én panzióm nem alkalmas tiltott légyottokra, a teremburáját, hát mikor értik már meg végre-valahára, hogy a tisztességüket pesztrálom, hogy afelett őrködöm, hogy a magamé mellett a kisasszonyokét is védem. Tizenöt perc, egy pillanattal sem több, és ne feledje el, hogy a legkisebb szusszanást is meghallani a hajszálvékony deszkáknak köszönhetően – kopogtatta meg az ajtót, majd egy vizslató pillantással végigmérte a közeledő pincért, és végre magukra hagyta a fiatalokat.

– Na, Méhecske kisasszony, csak nem egy darázsra akadt ellenfeleként – suttogta Gustav a falhoz szorítva Lottét, miután behúzta maga után az ajtót.

Nemcsak a szája mosolygott, hanem az azúrkék szeme is, amivel köszöntötte a kedvesét. Liselotte hamar megadta magát, amúgy is nehezére esett Gustav közelében bármilyen gondba burkolódznia, a fiatal pincér lényében volt valami olyan ritkán látott fény, amely azonnal beragyogta a környezetét.

– Nos, maradt még a tűzből egy kicsit nekem is? – simította végig az ujjával a kedvese száját, mielőtt megcsókolta.

– Lassan a testtel, az ilyen édes csábítások hamar hangos elragadtatásba csaphatnak át, és a végén még kiteszi a szűrömet ez a fúria – intett Lotte egy pillanatnyi szünetnél a hall felé, de aztán újra leeresztette hosszú, festett pilláit, és csukott szemmel a férfi tarkójába kapaszkodva viszonozta a tüzes üdvözlést.

– Költözzünk össze! – lépett hirtelen hátra Gustav, végigsimított a pajeszán, mint aki egy pillanatra eltűnődik, nem volt-e egy leheletnyivel gyorsabb a szája, mint az esze, de aztán ledobva magát az ágy melletti kissé megviselt fotelbe, előkapta a mellényzsebébe gyűrt, papírba tekert dohányt, és az ablakpárkányon egy rudat sodorva belőle megismételte az imént mondottakat. Most már lassan, nyomatékosan, Liselotte arcát kutatva. – Költözzünk össze! Hogy ne csak lopott órákon ölelhesselek, hogy este a csókom hozza el az álmot, reggel pedig az ébredést – gyújtott rá, majd mélyen letüdőzve a nikotint, kissé előrehajolt, így sürgetve Lottétól a választ.

De az osztrák kisasszony nem felelt azonnal, lassan ízlelgette a hízelgő ajánlatot, pillanatok alatt pro és kontra érveket pakolva a fontos lépés mérlegére.

– Tudod, hogy sokat jelentesz nekem, ugye tudod? – ült le a férfi ölébe, majd a haját cirógatva így folytatta: – És remélhetőleg azt is érzed, hogy nehezen bírom nélküled, hogy nemegyszer számolom a lassan cammogó perceket, hogy a bőrömön érezzem az érintésedet – harapott gyengéden a férfi fülcimpájába.

– De? – tolta el magától Gustav finoman, hogy a megkezdett cigarettáját a hamutálnak támassza, és mindkét kezével megmarkolja a lány derekát.

– De minek siettetni a dolgokat? Már nem anyáink és apáink lábnyomaiban lépdelünk, a kapcsolatunk attól olyan pikáns, fűszerezett, hogy nem lógunk éjt nappallá téve egymás nyakán. Hogy nem koslatunk a másik nyomában, hogy az együtt megélt édes perceket egy kis szabadság követi, barátokkal vagy éppen a választott magánnyal. A napunk jó részét együtt töltjük a szállodában, és hetente legalább háromszor az estéket is, a hétvégi kiruccanásokról nem is beszélve – nyomott egy csókot a férfi orrára. – Ha alkotok, nekem nyugalomra van szükségem, és nem egy féltékenységtől fűtött férfire, aki türelmetlenül a kredenc felett lógó órát lesi, hogy miért nem értem még haza.

– Sosem szegném a szárnyadat, és nem kérném számon, hogy meddig ülsz egy kávéházban, legyen szó a barátnőidről vagy éppen egy újságcikkről, amihez szükséged van a mokkáktól gőzölgő és süteményektől illatozó miliőre – felelte túlzott választékossággal, amiben nagy örömét lelte, ha Lottéval beszélgetett. Nem gúnyolódott, maga is élvezte a választott szerepet, a cimboráinál azonban nélkülözte a finom nyelvi mívességet.

Lotte vidáman felkacagott:

– Nemrég még csak az volt minden vágyad, hogy elmenjek egy randevúra veled, most meg már közös családi fészekről álmodozol. Nem vagy te egy kissé telhetetlen?

Gustav szája is mosolyra húzódott:

– Tény. De újságíróként te tudod a legjobban, hogy nem mindegy, miként tálaljuk a tényeket. Hiszen úgy is lehet fogalmazni, hogy tudatosan megterveztem a jövőmet, azért vágytam a veled való randevúra, hogy mihamarabb meggyőzhesselek arról, nálam remekebb fickót nem találsz, hogy számodra én vagyok az egyetlen igazi, a férfi, akivel érdemes mihamarabb fészket raknod, a férfi, akinek a csókjához nincsen fogható – húzta újra magához Lottét, akinek minden porcikája azt duruzsolta, hogy esélye sem lenne tiltakozni.

{1} Bécs hosszú múltra visszatekintő piaca.