Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Az agyam eldobom, 2014, 2017, 2021

Negyven felé pártában, 2014

Egy hajszálon múlt, 2015

Váláshelyzet, 2015

Szulejmán és a magyar udvarhölgy, 2016

Szulejmán és a kolostor rabja, 2016

Szulejmán – Sorozat és történelem, 2016

Az Ártatlan-trilógia 2017, 2018

Riva nővérek-sorozat I–IV., 2018–2019

Caroline Wood-sorozat 1–5., 2019–2021

Az agyam eldobom (átdolgozott kiadás), 2021

Átkozottak, 2021

© R. Kelényi Angelika, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Pálkovács-Utassy Dóra

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektor: Kiss Erzsébet Janka

Tördelő: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5702-66-4

Randoron, Gallia, Kr. e. 133.

A tűz narancsra festette a terem vaskos, durva falait, és megvilágította a robusztus, fából faragott ágyon fekvő asszony sápadt-szép arcát.

– Ne vidd el! Kérlek! – könyörgött a nő, miközben a hatalmas termetű, szőke férfi kivette az éppen egy napja született csecsemőt a karjából. – Könyörgöm, ne vidd még! Baja eshet! Megfázhat!

– Tudod jól, Wila, hogy kénytelen vagyok… Rövidesen újra magadhoz ölelheted, de addig is légy nyugodt! Mi baja eshetne, ha én vigyázok rá? – mosolygott szeretettel a feleségére a férfi, aztán egy pillantást vetett a szobában tartózkodó másik nőre is.

Razna, asszonya szolgálója fejét lehajtva, görnyedten állt a sarokban. Tekintetét nem emelte fel egyszer sem, az pedig teljességgel elképzelhetetlen volt, hogy megszólaljon. Állt, mintha ott sem lett volna. Széles háta, vaskos, izmos tagjai nagy munkabírásról tanúskodtak.

Wila azonban nem hagyta annyiban.

– Nem tudom, Clarus! Balsejtelmem van, nem akarom, hogy most történjen meg a dolog! Vidd holnap, vagy holnapután… Akkor már erősebb lesz, és talán ez a rossz érzésem is elmúlik…

– Sosem múlik el, Wila, amíg csak élsz. Mindig így fogsz érte aggódni – hunyorított rá a férfi.

Tekintetét végigjártatta asszonyán. Wila volt a legszebb nő, akit valaha látott. De most ott, az ágyban meggyötörten festett, arca színe alig ütött el hófehér párnájától. Zöld szeme azonban haragosan villant.

– Még egyszer mondom, Clarus. Ne vidd ma el a gyermeket!

– Nincs választásunk, Wila! Nem történik semmi rossz! Hidd el! – Azzal a férfi megfordult, és a nő hiába kiabált utána, nem állt meg, csak ment, karján a csecsemővel. Még hallotta, ahogy asszonya zokogva hívja, maradását követeli, könyörög, átkozódik.

Nem törődött vele. Végigsietett a hosszú folyosón, melyet a falon sorakozó fáklyák világítottak be, és kilépett az épületből. A fából és földből épített vár belső termeiből a tágas, döngölt udvarra ért, ahol Tora, a rabszolgája állt két, útra felkészített lóval. A paripák díszes felszerelése megcsillant a napfényben. A szolga olajosan barna arca tiszteletet sugárzott, amint az urára nézett. Átvette a gyermeket, míg Clarus felült fekete csődörére, majd visszaadta az apának, és ő maga is nyeregbe szállt. Elléptettek a várban sürgölődő emberek között – többségük katona volt –, és amint az őr kinyitotta előttük a vastag, tölgyfából ácsolt, betörhetetlennek tűnő kaput, kivágtattak rajta. A vár körül elterülő, zöld fűvel és színpompás virágokkal tarkított mező után nem sokkal következett a rét tökéletes ellentéte: a sötét, szinte áthatolhatatlan erdő. Oda igyekeztek.

A rengeteghez érve érezhetővé vált a két férfi feszültsége. Clarus karjában hirtelen felsírt a gyermek, mintha megérezte volna apja idegességét. A férfi szolgájára nézett.

– Menj előre, Tora, és vágd az utat!

Tora leszállt lováról, és hosszú késével csapdosta az ágakat, a sűrű növényzeten át szabaddá téve az ösvényt urának és gyermekének, hogy eljussanak céljukhoz, az erdő közepén található tisztáshoz. A fák között olyan sötét volt, akárha éjszaka lenne: a két lovas alig látott valamit. Először jártak erre mindketten, és nem tudták pontosan, hogy mi vár rájuk. Clarus nem gyújtott fáklyát, nem akarta veszélynek kitenni kis csapatát. Nex gyilkosai itt ólálkodhatnak, hisz lételemük a sötétség. Lassan haladtak. A szúrós, rosszindulatú növények úgy benőtték a régi csapást, hogy Tora alig tudta szétvágni őket. Szürkés színű vászonruhájába itt-ott beleakadtak az ágak, szaggatták az ingét, de törtetett előre. Uráért bármire képes lett volna.

A gyermek már nem sírt. Hosszú idő telt el, mire megérkeztek a tisztásra. A fény a fák levelein át megszűrve világította meg a fűvel benőtt kis területet, melyen végül megálltak. Clarus a lován maradt. Az apró rét közepére léptetett, kibontotta gyermekét a pólyából, és feje fölé emelte a meztelen csecsemőt.

– Ator! Keron! Vida! – kiáltotta hangosan. Már nem tartott Nex embereitől. Erre a mezőre nem merne lépni egyik gyilkos átokfajzat sem, ők csak az erdőben veszélyesek. – Ator! Keron! Vida! – kiáltotta újra, még hangosabban.

A környező fák között megmozdultak a bokrok. A fekete erdőből vadállat mozgásának hangjára emlékeztető zaj hallatszott.

– Ator! Keron! Vida! – hangzott fel újra a hívás.

A sötétből egy pillanatra felvillant egy arc, egy borzalmasan csúf rémpofa. Tojás alakú kopasz fej látszott, beesett, fekete szemekkel. Hegyes, hússzaggató fogait úgy vicsorította Clarusra, mint egy ragadozó. Nem lépett ki a fák közül, megtorpant a tisztás szélén. Soha nem merte volna a druidák földjére tenni a lábát.

– Takarodj innen, undorító szörnyeteg! – bömbölt rá a férfi, s szabad kezével kirántotta kardját a hüvelyéből. Lovának véknyába vágta a sarkát, és egy pillanat leforgása alatt a vicsorgó előtt termett. Felemelte az éles pengét, és a kopasz fej felé sújtott. Azonban félúton megállt a keze a levegőben. Lova lábánál szánalmas pofával reszketett a csúnya, természet hulladéka emberfajzat, beesett szeme könyörögve tekintett a hatalmas termetű szőke férfira. Clarus nem ölte meg. Soha nem ölt védteleneket. Karjában gyermeke meg sem mozdult, egy hangot sem adott ki.

– Kotródj! – szólt a rémre, majd visszafordította lovát a tisztás közepére.

Tora fenyegetően meredt az alakra, aki gyorsan, ahogy jött, úgy el is inalt a sötétségbe.

– Meg kellett volna ölnöd, uram! – szólalt meg. Közel állt Clarushoz – inkább a barátja volt, semmint a szolgája. Együtt nőttek fel.

– Tudom, hogy mire gondolsz. Mégis jól cselekedtem.

– Elviszi leányod hírét Nexnek. Mire itt végzünk, tele lesz az erdő az elfajzottakkal… – csóválta a fejét Tora elkeseredetten. Már számtalanszor szóvá tette Clarus vakmerő nagylelkűségét.

Hirtelen zaj hallatszott a sűrű felől, újra életre kelt a sötétség. A két férfi védekező pozícióba helyezkedett, bár tudták, hogy a szent mezőn nem jöhet a közelükbe senki. A zaj erősödött. Körben, mindenfelől hallani lehetett, hogy jönnek…

Váratlanul három férfi lépett ki a tisztásra, három irányból. Hosszú, fehér ruhájuk a földet súrolta, hófehér szakálluk a derekukig ért. Öregek és hajlottak voltak – a legfiatalabb is legalább százéves lehetett –, de hatalmas erő sugárzott belőlük.

– Ator, Keron, Vida… – mondta halkan Clarus, és leszállt a lováról. Testtartásából ítélve mélyen tisztelte a három idős embert, fejét meghajtotta előttük.

– Ő a gyermekem, druidák – mondta, és feléjük nyújtotta a kisbabát, aki újra felsírt. – Áldozatot kérek. Azt akarom, hogy vonjatok köré védőpajzsot.

– Sokat kérsz, Clarus! – szólalt meg Vida, a magas, szikár öreg. – Mit adsz cserébe azért, ha a lányodnak megadjuk azt, amit kérsz?

– Gondoltam, hogy nem áldoztok semmiért. Azt akarjátok, hogy felajánljam a kardomat, hát most megkapjátok…

– Tudod, hogy mit vállalsz ezzel? – simított végig a szakállán Keron.

– Tudom – mondta halkan Clarus.

– Ettől a naptól fogva az életed nem a tiéd. Egyetlen feladatod lesz. Legyőzni Nexet, a saját testvérbátyádat, aki a sötétséget, a háborút és a zsákmányszerzést választotta, aki élvezetből öl, és mindent elpusztít, ami az útjában áll, mindenkit meggyilkol, aki nem őt szolgálja. Meg kell dönteni a hatalmát, és világunk lakóinak életét békés mederbe terelni. Önző, saját vágyaid megszűnnek. Csak a feladat lesz, a cél és az eszközök, melyekben nem válogathatsz, ha győzelmet akarsz aratni. Márpedig akarsz, hisz ez lesz mostantól az életed… Akarod hát, hogy leányod védelmet nyerjen? Az áldozatot te hozod!

– Igen, akarom. A döntésem végleges. Mielőtt idejöttem, végiggondoltam a jövőmet. Tisztában vagyok azzal, hogy ezentúl minden másnál fontosabb lesz számomra a küldetésem. Adjátok meg a védelmet a lányomnak!

– Nem akarsz várni egy fiú leszármazottra? – kérdezte Ator, a legfiatalabb.

– Nem. Ő lesz a leszármazottam. Okos lesz, mint egy druida, erős, és nagy harcos, mint egy férfi, és szelíd szíve lesz, mint egy nőnek.

– Milyen nevet adtál neki?

– A neve Clara. Tisztaságot, fényt jelent.

Vida bólintott, és átvette a gyermeket Clarustól.

A három druida az ég felé emelte Clara apró, törékeny testét, és ősi varázsszavakat suttogva elkezdték a szertartást.

– Alkova manda, et erona, erona manda, et inota, koruna rovan eroname rinna. Erős leány, védett légy, védett leány, igaz légy, köréd vonjuk védelmünk gyűrűjét.

Ezt kántálták a druidák egyre gyorsabban, egyre hangosabban. Egy idő után már nem lehetett érteni a szavakat, egybefolyt az ősi igesor. A druidák szeme elsötétedett, pupillájuk annyira kitágult, hogy szinte teljesen feketébe fordult.

A gyermek kacagott és kalimpált a kezekben, miközben áttetsző, indigókék hártya burkolta be, ami abban a pillanatban láthatatlanná vált, amint a három öreg abbahagyta a kántálást.

Lassan leengedték Clarát, és visszaadták az apjának.

– Most már védett – mondta nagyon fáradt, elcsigázott hangon Keron. – Ő a Leszármazott, aki minden erődet és tudásodat örökli, hogy aztán a leányának továbbadhassa, aki szintén örökíti a következő leányban. Így az idők végezetéig a leszármazottaidé lesz az erő, hogy arra használják, amire rendeltetett.

– Ellenben a védelem nem öröklődik, ugye tudod? Ez egyedül a te lányodé. Az unokád körül már nem lesz pajzs… – emelte fel a kezét figyelmeztetően Vida.

– De addigra Nex már nem fog élni… – tekerte be újra pólyájába a gyermeket Clarus. – Köszönöm, druidák! Tudom a kötelességemet.

A szőke óriás felpattant a lovára, és szolgájára pillantott.

– Nehéz utunk lesz, Tora. Hozd te Clarát, neki már nem eshet bántódása! Én megyek elöl… – mondta elszántan. A csecsemőt átadta kísérőjének, kivonta mindkét kardját, és lovát erős térdével irányítva benyargalt az erdőbe, hogy mindenkit, aki életükre tör, lekaszaboljon. Nex elfajzott gyilkosai próbálták ugyan megállítani őket, de Clarus erejével szemben tehetetlenek voltak. A szőke férfi úgy vágtatott végig az erdőn, hogy egyetlen támadóját sem kímélte. Számolatlanul vágta az orgyilkosokat, a rengetegből kiérve kardjáról csurgott a sötét lelkek vére…

Többé már nem lehetett könyörületes ellenségeivel. Lelkét eladta a lánya biztonságáért és egy ügyért. Egy olyan ügyért, amelyet a lányától függetlenül is közel érzett a szívéhez…

Nex fel-alá járkált a teremben. Léptei döngtek a kőpadlón. Hirtelen megállt. Hatalmas termete ijesztően magasodott a lábánál reszkető emberroncs fölé.

– Ármány! Te nyomorult féreg! Mi a fene történt? Ötvenen nem tudtatok kettőt legyőzni?

– Bocsáss meg, uram, bocsáss meg! Nem tehetek róla! Olyan hatalmas ereje van a szőke démonnak, amilyet el sem tudtam képzelni! Mindenkit levágott, aki az útjába került! – nyüszítette a kopasz elfajzott könnyes szemmel.

– Mindent nekem kell csinálni? Minek tartalak téged meg az ocsmány fajtádat, ha semmire nem vagytok jók? – dörgött a fekete férfi, majd elkapta a korcsot, és nyakánál fogva megemelte.

– Takarodj a szemem elől, te hitvány állat! Örülj, hogy életben hagylak! – Azzal mint egy koszos macskát, kidobta az ajtón. Majd megfordult, és fölemelte a fejét. Fekete, csimbókos haja a háta közepét verte, amint nagy, kemény arcát az ég felé fordította, és felkiáltott:

– Alian! Gyere ide, asszony!

Rövidesen nyílt az ajtó, és belépett rajta egy nő. Egy pillanatra megállt, hogy felmérje ura hangulatát. Karcsú, magas termete királyi vérről árulkodott, és bár arca szabálytalan volt, vonásai mégis különleges, buja harmóniában egyesültek. Nyugodt, kecses léptekkel közeledett a férfihoz, aki kinyújtotta felé a kezét, majd derekát megmarkolva magához rántotta. Belefúrta fejét Alian barna hajába, és halkan mondta:

– Rossz napom van, Alian, vidíts fel!

– Mit parancsolsz, uram? Mit tegyek? – kérdezte a nő szolgálatkészen.

Remekül bánt a kegyetlen nagyúrral. Ezért lehetett már hónapok óta az első ágyasa. Okos volt, varázslatos és kíméletlen. Vérszomja vetekedett uráéval. Nex gyakran beszélt neki a terveiről. Megbízott benne.

– Énekelj, Alian! De előbb hozass bort a hálóterembe!

Nex elhevert a termet uraló hatalmas ágyon, és maga mellé húzta a nőt a párnákra. Alian halkan dúdolni kezdte ura legkedvesebb dalát.

A férfi arca lassan megnyugodni látszott, vonásai ellágyultak, ahogy ágyasára nézett. Majdnem szerette. Majdnem jobban szerette, mint a vért. Megszakította a dalt.

– A fajzatok csődöt mondtak az öcsémmel szemben – mondta letörten. Alian figyelmesen hajolt közelebb.

– Ármány nem végzi túl jól a dolgát, uram – szólt halkan. Gyűlölte a korcsokat. Undorodott tőlük.

– Valóban nem – hagyta helyben Nex. – És a cimborái sem. Gyávák, csak csapatostól mernek támadni. De hűséges kutyák egytől egyig, és sokan vannak. Kár lenne kiirtani őket, hiszen annyira szeretnek ölni… Clarus ellen mégsem tehetnek semmit. Az öcsémnek hatalmas ereje van. A druidák segítik – vakarta meg busa fejét a férfi.

– Wila tehet mindenről! Ő beszélte tele a fejét! Te elhalmoztad, a zsákmány felét neki adtad! Így hálálja meg a jóságodat – simogatta Alian a férfi fekete szakállát.

– Így igaz! Erre ő? Ellenem fordult! – öklözött bele vadul a levegőbe Nex. Visszakívánta azt az időt, amikor még Clarusszal együtt portyáztak, amikor még testvérekként osztoztak mindenen. De aztán beleszerettek ugyanabba a nőbe, aki végül Clarust választotta… Wila. A gyönyörű Wila, aki nem akart több harcot, aki nem zsákmányt akart, hanem békét.

A hatalmas, fekete férfi egy pillanatra elmélázott. Ha a lány őt választja, vajon ő is megváltozott volna? Vajon érte letette volna a kardot, és földművessé válik? Megrázta a fejét. Soha! Őt soha nem hajtotta volna igába egy asszony, ő soha nem mondott volna le a gyilkolás élvezetéről. Egyetlen nő sem ér annyit, hogy pótolja a vér és az arany látványát, a birtoklás örömét, a rabszolgák félelmét, a hatalmat, amit csak az érezhet igazán, aki élet és halál ura.

– Azt követeli, hogy többé ne indítsunk hadjáratokat, ne zsákmányoljunk aranyat, hogy telepedjünk le és túrjuk a földet! Mondd! Megőrült vajon? Ezentúl tereljek kecskéket? – nevetett fel csúnyán, és felpattant a párnákról. – Inkább a halál! Nem arra születtem, hogy barmokat őrizzek! Én a mindenség ura akarok lenni! Élet és halál ura, a Felvilág és az Alvilág ura! Hatalmas hadseregem van, hű katonáim, regiment szolgám, és ha ahhoz, hogy uralkodhassak, harcolhassak, hódíthassak, meg kell ölnöm a saját édesöcsémet, akkor megteszem… Wilának, annak a kígyónak pedig a saját kezemmel fogom átvágni a torkát, hogy lássam, ahogy kifolyik a vére, mint az áldozati báránynak… – kacagott fel kegyetlenül. Az ágy melletti asztalkáról felkapta ezüstkupáját, és nagy kortyokban nyelte a bort. Hagyta, hogy egy része a szakállára folyjon, aztán eldobta az üres serleget, és az asszonyhoz fordult.

– Bármekkora ereje is van Clarusnak, érted, Alian?! Bármekkora, az enyém még hatalmasabb lesz! Ha kell, druidát ölök, ha kell, lepaktálok a démonokkal, arannyal és vérrel szerzek katonákat, de nem hagyom, hogy a galamblelkű öcsém keresztezze az utamat. Esküszöm, hogy a világ az enyém lesz, nem állhat az utamba sem Clarus, sem a kölyke!

Alian átszellemülten mosolygott urára. Szerelmes volt ebbe a fékezhetetlenül vad és könyörtelen emberbe. Nex arcán hirtelen gyilkos mosoly jelent meg.

– Most menj, asszony! Küldd be az egyik szüzet! A szőkét! Amelyik hasonlít Wilára!

Ragyogott a szeme a rá váró élvezet gondolatára. Alianra nem pazarolt több pillantást, természetesnek vette, hogy teljesíti a parancsát.

– Igen, uram – állt fel az ágyról, majd csendesen kisétált a hálóteremből, hogy megkeresse azt a szerencsétlen nyomorultat, akin a férfi ki fogja tölteni a dühét.