A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Meghan March: Creole Kingpin (The Magnolia Duet #1), 2020

Fordította
GOITEIN VERONIKA

Copyright © 2020. Creole Kingpin by Meghan March.

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Goitein Veronika, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vágy-trilógia 1–3., 2017–2018

Vigyél magaddal, 2018

Véletlen szeretők, 2018

Mr. Mount bűnös élete 1–3., 2018–2019

Kísértés 1–3., 2019–2020

Bűn-sorozat 1–3., 2020–2021

Legenda-sorozat 1–3., 2021

Borítóterv: Faniszló Ádám, Fehér Zsanett

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Bartók Flóra

Korrektúra:Valentin Kristóf

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5702-10-7

1. fejezet

Magnolia

– Húzz egy kártyát! Ismered a játékot. Erős energiákat érzek ma benned, Magnolia.

A Saint Louis-katedrális és a Jackson Square között megállok, ahogy Madame Celeste a rozoga kis asztalához int. Pár utcányira van egy boltja, ám ahhoz képest, hogy milyen idős már, túl sok időt tölt idekint. De hát mi közöm nekem hozzá? Nem mintha meg tudnám állítani. Konok asszony. Úgy látszik, a hasonló elmék egymásra találnak.

– Ezt csak azért mondod, mert nem álltam meg köszönni. Nagyon sietek – mondom neki felvont szemöldökkel. Celeste és én régóta ismerjük egymást. Amióta az eszemet tudom, mindig itt volt a Negyedben.

– Gyere! Mindig van idő meghallgatni a kártyákat.

A cipősarkam kopog, ahogy megközelítem az asztalát.

– Van egy időpontom, Celeste. Nem érek rá szarakodni. – Valami megcsillan a túlvilági kék szemében, én pedig felsóhajtok. – Na jó, rendben. Két perc. Egy kártya. De nem késhetek el.

Felém nyújtja a paklit, én pedig gyorsan megkeverem.

– Hamarosan meg fog változni az életed, chére.

Összeráncolom a homlokom.

– Még fel sem fordítottad a kártyát – mondom. A szavaim és a meleg ellenére is futkosni kezd a hideg a hátamon, libabőrös lesz tőle mindenem.

Celeste elmosolyodik, elöl középen rés van a fogai között.

– Nincs szükségem a kártyákra, hogy érezzem a változás szelét. Túl régóta vagy kimerült, Magnolia. Az univerzum érzi az energiádat és a kérdéseidet. A válaszok érkeznek. Minden kiderül majd.

Félrehajtom a fejem, és még egyet sóhajtok bosszúságomban, de belül rohadt feszült vagyok. Celeste-nek nem kéne minden szart tudnia rólam. Nekem pedig nem kéne hinnem neki. Nagyvilági nő vagyok, és egy kártyapakli nem fogja megmondani nekem, hogyan alakul majd az életem. Én irányítok. Ez így működik.

De mégis itt vagyok.

– Nem kell a műsor, Celeste. Csak fordítsd fel a lapot.

– Te is érzed – mondja, és a szeme ragyogni kezd. Csak egy embert láttam eddig rajta kívül, akinek ugyanígy viselkedtek a szemei, de azok más színűek voltak.

Rá pedig nem gondolunk. Soha.

– Jelen pillanatban csak azt érzem, hogy mennyire nem akarok elkésni.

Rám kacsint, és felfordítja a lapot.

Az Ördög.

– Jézusom, Celeste! – a lapra nézek, majd az öregasszonyra. – Megállítasz, aztán felfordítod az Ördög-lapot?

Erős rossz közérzet kap el. Dörzsölni kezdem a karomat, hogy elkergessem a hidegrázást, amit nem kéne éreznem ilyen napsütésben.

– Te keverted meg a paklit, Magnolia. Te hoztad elő a kártyát. Tagadhatod, ameddig csak akarod, de te is érzed, nem igaz? A nyugtalanságot, ami árnyékként követi minden lépésedet. Hagyod, hogy a történtek élve felfaljanak. Muszáj véget vetned neki! – Celeste kiegyenesedik, és hátrahúzza vékony vállait. – Eljött a változás ideje. Nem folytathatod így. Döntened kell!

Kavarogni kezd a gyomrom. Egész életemben kurva sok terhet cipeltem. Ez nem újdonság. De igaza van. Az elmúlt pár évben egyre nehezebb lett.

Gyász. Árulás. Düh. Szívfájdalom.

Celeste a fején találta a szöget, mint mindig. A sok érzés, amit elnyomtam, kezd tönkretenni. Egy olyan lány, mint én, sokat elbír, de nem mindent. Lelőttem egy férfit…, megöltem…, ez azért még nekem is megnehezíti az alvást.

Celeste kísérteties szemébe nézek, és magamra erőltetek egy mosolyt. Mindig is a rátermettségem volt az egyik legnagyobb erényem. Olyan tulajdonság, ami nélkül nem tudnék élni.

– Ennyi elég lesz, Celeste. Jól vagyok. A végén úgyis minden elrendeződik.

Lassan megrázza turbános fejét.

– A változás eljön, ha akarod, ha nem. Tudom, hogy szeretsz az ördöggel táncolni, de vigyázz! Mindig követeli a jussát.

Feláll a szőr a hátamon, ahogy felemelkedem a székből.

– Vigyázz magadra, Celeste. Még beszélünk. Mennem kell.

Ekkor csontos kezével megragadja az ujjamat, amitől összerezzenek.

– Csak azt akarom, hogy békét találj. Békét és szeretetet, chére. Most pedig menj, de légy óvatos! A változás szelei erősen fújnak. Érzem a csontjaimban.

Ezekkel a szavakkal engedi el a kezem, én pedig megrázom az ujjaimat, mintha ezzel le tudnám rázni a jóslatait is. Elhátrálok az asztaltól, és utamra indulok. Átsétálok egy csapat turista között, akik körbeállnak egy tubást, egy trombitást és egy harsonást. Zúg a fülem, kizárja a When the Saints Go Marching In dallamát.

Ahogy haladok, magam köré fonom a karomat, és figyelek, nehogy megakadjon a magas sarkúm a szürke, macskaköves úton.

Mi a franc volt ez az egész? A változás eljön, akár akarom, akár nem? Mintha ez hír lenne. Ez az egyetlen dolog, amire számíthatok. A dolgok változnak.

Valaki belém rohan oldalról, a táskám pántja a vállamnak feszül.

– Ma nem fog menni, te kis szarházi! – kiáltom, ahogy megszorítom a táskát, és a gyerek szemébe nézek, akinek pillanatnyilag épp iskolában kellene lennie. Mondjuk, amikor akkora voltam, mint most ő, én sem jártam be.

Tágra nyílik a szeme. Meredten bámul rám. Vonzó vagyok, ez tény. A testem és az arcom is bűnre csábít.

A selymes, sötét hajam meglibben a szélben, ahogy félrehajtom a fejemet.

– Hallod? Ma nincs szerencséd.

A kölyök hevesen bólogat, mint azok a bábuk a műszerfalon, és rögvest elengedi a táskám.

– B… bocsánat, hölgyem. Nem néztem előre. Véletlen volt.

Szigorú tekintettel nézek a fiúra.

– Értem. Én pedig tegnap jöttem le a falvédőről.

Megnyalja az ajkát, és a mellemre szegezi a tekintetét, majd lassan hátrálni kezd.

– Kibaszott dögös vagy – ezt legalább az arcomba mondja.

– Tűnj el az utcáról, még mielőtt elkapnak a csibészségeid miatt!

Bólint, de valószínűtlen, hogy a tanácsom változtatna bármin. A kis tolvaj még egyszer a földre néz, majd eltűnik a tömegben. Esélyes, hogy máris keresi a következő gyanútlan áldozatát.

Legalább nem én voltam az.

Nem mentheted meg mindegyiket, Mags. Lehetetlen.

Ezzel a szomorú igazsággal a fejemben ismét elindulok, és arra koncentrálok, hogy időben odaérjek a megbeszélésre. Mount nem tolerálja a késést, még a felesége legjobb barátnőjétől sem. A házasságuk Keirával megkönnyítette az életem, és tudom, kinek tartozom köszönettel, ezért megfelelő tiszteletet tanúsítok. Senki sem akarja felzaklatni a vadállatot, aki abban a férfiban szunnyad, főleg nem én. Majd bolond lennék keresztbe tenni saját magamnak.

Ahogy haladok az utcán, kerülgetve a járókelőket, a másik oldalon álló épület ablakában meglátok valamit, ami megragadja a figyelmemet. Egy kísérteties zöldesarany tekintet, ami engem néz.

Nem. Ez lehetetlen.

Nagyokat pislogva megfordulok az utca közepén, és az ablak felé sietek, hogy jobban lássam.

Nem lehet ő. Nem most. Nem ennyi idő után. Olyan lenne, mint egy szellemidézés.

Egy kis csoport turista állja el az utam, három fiú köré gyűlnek, akik dobozokon és vödrökön dobolnak. Oldalra lépek, és az ablakot bámulom. A szempár, amit láttam…? Eltűnt. És a szék, amiben mintha ő ült volna? Üres.

Nem az első alkalom, hogy azt hittem, látom a férfit, akihez a kísérteties szempár tartozik, de mindig tévedek.

Nem fog visszajönni érted. Sosem tervezte. Volt tizenöt éved túltenni magad rajta.

Azt hinné az ember, hogy tanulok. De a bevett szokásoktól nehezen válunk meg. Főleg, ha a szokás az, hogy minden arcban őt keresem.

„Jön a változás.” Madame Celeste szavai járnak a fejemben, ahogy állok a járdán, és bámulom a reggeliző embereket.

Érzem a fűszerek erős illatát, és a fülemben csengenek a férfi szavai.

Vannak dolgok, amik nem fordulnak elő kétszer egy életben. Te is ilyen vagy, Magnolia.

Ezek a szavak a múltból szólnak.

Tizenöt éve hagytam, hogy elfelejtsem, ki vagyok, és elkövettem a legnagyobb hibát.

Szerelmes lettem.

Aztán elhagyott, és sosem jött vissza. A szívem azóta koromfekete.

Talán Celeste-nek igaza van. Lehet, hogy tényleg eljön értem az ördög. Csak sajnos nem az az ördög, akiről gyenge pillanataimban még mindig álmodom.

2. fejezet

Magnolia

– Időpontra jöttem – mondom a pultosnak, miközben az órámra nézek. Még így is öt perccel korábban értem ide. Hála az égnek!

A nő a pult mögött függő falitükörben a szemembe néz. Biccentéssel jelzi, hogy menjek a terem végébe. A bár és a kis ajtó között, ami az irodába vezet, egy kétajtós szekrénynek is beillő férfi áll.

A cipőm hangosan kopog a padlón, ahogy odasétálok hozzá.

– Időpont – csak ennyit mondok neki.

Hatalmas kezével int egyet, majd megfordul. Széles válla miatt oldalazva megy be. Kinyitja a jobb oldali ajtót, ami egy menedzserirodának tűnő helyiségbe vezet, de ismerem a járást, nem először vagyok itt.

Tudom, miként működnek a dolgok errefelé.

Őszintén szólva, kicsit irritál, hogy végig kell csinálnom ezt az egész hacacárét, hogy találkozzak a város alvilágának királyával, amikor számtalanszor voltam már a házában Keira miatt. De Mount így mutatja meg nekem, hogy a feleségével való barátságom nem jár kiváltságokkal. Mondanám, hogy egy seggfej, de nem lepődnék meg, ha még a gondolataimban is olvasna.

Mount kurva ijesztő. És igen, ezt már azelőtt is tudtam, mielőtt összejöttek. De ahogy azt Celeste-nek is mondtam, a végén úgyis minden elrendeződik. Nem igaz? Bűntudat önt el a döntéseim miatt, amik megváltoztatták Keira életét. Lehet, hogy sosem tudok megszabadulni ettől az érzéstől.

Ahogy beérünk az irodába, megállok, miközben Mr. Kétszekrény letapogat.

– Pisztoly és kés van a táskámban – mondom, és felé nyújtom a retikült.

Bólint, elveszi, és lerakja az asztalra.

– Itt lesz, amikor vége a tárgyalásnak.

– A pisztolyt és a kést itt hagyhatom, de a táskámat szeretném visszakapni.

Megrázza a fejét.

– Nincs rá szükség.

Még mielőtt bármit mondhatnék, kinyílik egy könyvszekrény, és feltárul egy gyengén kivilágított, titkos lépcső.

Nem mozdulok meg egyből, de a biztonsági őr vastag mutatóujjával a lépcső felé mutat.

– Nem célszerű megváratni.

– Megyek már, megyek már – még egyszer hátranézek, mielőtt belépek az eddig elrejtett bejáraton. Régen azt gondoltam, hogy nagyon menő, de most már rohadt unalmas.

Amikor félúton vagyok, a szekrény ajtaja bezárul, egyedül hagyva engem a faborítású falakat megvilágító kis gyertyák fényében.

Kíséret nélkül? Ez is új.

Mondjuk, miért is aggódna Mount amiatt, hogy bajt csinálok? Tudja, kinek tartozom hűséggel.

Felérek a lépcső tetejére, és tanulmányozni kezdem az ajtók sorát.

– Vajon hol lehet? – motyogom, ahogy sétálok.

Mount mindig változtat. Fogalmam sincs, hogy az első, második vagy harmadik ajtó mögött vár.

Mielőtt találgatnom kéne, és kopogtatnék, a folyosó végén az ajtó kinyílik, és a magas, sötét, veszélyes, öltönyös férfi, akivel találkozni jöttem, ott áll előttem.

– Köszönöm, hogy eljöttél.

Elmosolyodom válaszul, ahelyett, hogy kimondanám, amit gondolok. Mintha lett volna más választásom.

Amikor Mount a szoba felé int, sietve besétálok a hírhedt könyvtárba. Ahogy becsukja mögöttünk az ajtót, a szoba vibrálni kezd a belőle sugárzó erőtől.

Korábbi tapasztalataimból emlékszem, hogy a plafonig érő könyvespolcok közötti kandalló forgós, és a másik oldalán labirintusszerű folyosók vannak, amik Mount és Keira privát lakásához vezetnek, de van egy olyan érzésem, hogy most nem oda megyünk.

A gyanúmat alátámasztva Mount a bőrkanapék felé mutat.

– Ülj le! Beszélnünk kell.

– Igenis. – Nem félelemből mutatok tiszteletet, hanem szívből. Sokkal tartozom ennek a férfinak, hisz rengeteget tett értem.

Miközben leülök, a bárszekrényhez megy, és kitölt két pohár töményet, anélkül, hogy megkérdezné, mit kérek. Nem baj, mert tudom, hogy valami csúcsminőségű Hét Vezér whiskey, amit mostanában kóstolt Keira.

Mount leül a mellettem lévő székre, és megkínál. Elfogadom, reménykedve, hogy jó jel, hogy nem rángatott át a többi folyosón keresztül a másik irodájába…, ahol a legkomolyabb tárgyalások folynak.

– Köszönöm.

Nagyon meg szeretném kérdezni, hogy miért hívott ide, de Mount csak forgatja a whiskey-t a poharában, aztán kortyol.

– Szívesen – mondja, majd keresztbe teszi a lábát. Egy kis mosoly bujkál az arcán. Biztos Keirára gondol, ahogy lenyeli az italt.

Sosem láttam még olyat, hogy egy nő ekkora hatást gyakorolt volna egy férfira. Azért vállaltam a hatalmas kockázatot, mert tudtam, hogy tökéletesen illenek egymáshoz. És igazam volt. Mondjuk, nem nagyon tévedek az ilyesmikben.

Legalábbis mások esetében. Viszont fogalmam sincs a férfiakról, amikor rólam van szó. Sosem volt, és valószínűleg sosem lesz.

A kedvenc gondolatom jut eszembe, miszerint egyáltalán nem kéne foglalkoznom velük, de ekkor Mount újra megszólal.

– Bajban vagy.

A gondolataim gyorsan visszatérnek a jelenbe, és Mountra meredek.

– Miféle bajban?

– A zsaruk figyelik a házat.

Leteszem a whiskey-met az asztalra, és a székemmel felé fordulok. Mindketten tudjuk, hogy gyakorlatilag már nem vagyok a ház tulajdonosa, de még mindig felelősséget érzek a benne lakó nők iránt.

– Baszki! Miért?

– Alberto Brandon.

Lapozgatni kezdek a fejemben, amíg eszembe nem jut egy arc, és a hozzáillő leírás.

– Ötvenes. A fiatal szőkéket preferálja a felesége helyett. Szereti, ha Apucinak hívják. Mindig sok pénzt villogtatott. Miért keresik a zsaruk?

Mount megint belekortyol a whiskey-jébe, mielőtt válaszol.

– Nagy pénzeket mozgat, olyan utakon, amik felkeltették a rendőrség érdeklődését, csakhogy nem találják. Lelépett valahová, így a pénzét sem találják. Ezért figyelik a házát.

– A picsába – suttogok. – Szerinted átkutatják?

Válaszul megvonja a vállát, mintha nem lenne hajlandó kimondani, hogy nem tudom.

Nagyot sóhajtok, és beletúrok a hajamba.

– Szólok Desireenek. Óvatosnak kell lennie, amíg fennáll a veszély.

Amikor kimondom a lány nevét, aki tulajdonjogi átruházással veszi meg tőlem a házat, Mount megrázza a fejét.

– Nemcsak óvatosnak kell lennie. El kell költöznie egy időre, ha nem akarja, hogy lebukjon.

– Ennyire rossz a helyzet?

Mount arckifejezése változatlan.

– Ezt mondanám szerinted, ha nem lenne az?

Elborzadva megvakarom az orromat.

– Persze hogy nem. Nem fecsérelnéd az időmet. Köszönöm a figyelmeztetést. Segítek Desireenek.

– Remek.

Amikor Mount nem folytatja, egy kicsit tanulmányozom.

– Csak ennyi, uram?

Hosszan a szemembe néz.

– Egyelőre igen.

Ugyan legszívesebben elbújnék, de kihúzom magam, és felszegem az állam.

– Köszönöm. Távozom, ha végeztünk.

Valami nyugtalanító csillan meg a sötét szemében.

– Még közel sem végeztünk. De mehetsz. Keira látni akar – megmozdítja a kezét, a kandalló pedig megfordul, és megmutatkozik Mount néma segédje, akinek a testfelépítése egy bikáéhoz hasonlít. – V majd elvisz hozzá.

Felállok, és azt kívánom, bárcsak megengedte volna Mr. Kétszekrény, hogy megtartsam a táskám. De amint ez eszembe jut, V megemeli a kezét, amin ott csüng a piros táska.

Hátborzongató, ahogy olvassák a gondolataimat.

Kopogtatnak az ajtón, amin alig pár perce jöttem be.

Mount rám néz.

– Ez a következő tárgyalásom. Minden jót, Magnolia.

A nyugtalanság, ami egész nap követett, csak erősödik, ahogy az átjáró felé indulok. Amint átlépek, a kandalló lassan forogni kezd. V felé fordulok, de egy mondattól a földbe gyökereznek a lábaim.

Nem. Nem lehet. Ez a hang.

Mély és rekedtes, egy kis kreol ízesítéssel.

– Nem könnyű megtalálni téged, Mount.

Hátrafordulok, hogy átnézzek az egyre szűkülő nyíláson, és meglátom a szemeket, amik tizenöt éve kergetnek.

– Rég láttalak, Moses. Üdv újra New Orleansban. Minek köszönhetem a látogatást?