A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Claire Contreras: The Sinful King - Naughty Royals #1

Copyright © 2020. THE SINFUL KING by Claire Contreras

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Goitein Zsófia, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Szétválasztva (Szövevényes szerelem 1.) 2021

Összekötve (Szövevényes szerelem 2.) 2021

Fordító: Goitein Zsófia

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Németh Renáta munkája.

Szerkesztette: Váry Orsolya

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5703-02-9

A múlt

– Szerintem nem itt kéne lenned.

Ahogy meghallottam a hangot a hátam mögül, ugrottam egyet, aztán megfordultam, hogy megnézzem, ki szól hozzám. A férfi megállt mellettem az erkélyen, és hosszasan figyelte a partot. Nem mintha bármit is láttunk volna a sötétben, de tisztán hallottuk a hullámokat. Mielőtt válaszoltam volna, próbáltam rájönni, ki szólt hozzám, de az álarca miatt nem jártam sikerrel. Az alapján, amit láttam, azt mondanám, hogy jóképű. Erős állkapcsa, szabályos orra, telt ajka és sűrű, sötét haja látszott csak.

– A herceg bulija. – Megköszörültem a torkom. – Mindenki itt van.

– Mindenki bent van, és dorbézol. Te viszont itt ácsorogsz, és vizet iszol.

Grimaszolt, ahogy a kezemben lévő vizesüvegre nézett.

– Miért jöttél ki?

– Unatkozom.

– Unod a bulit?

– Unom az egészet. A bulit, az embereket, a megjátszást, az álarcot.

– Akkor vedd le! – Vállat vontam. – Nem hiszem, hogy emiatt elküldenek. Vagy menj haza, ha akarsz.

– Te mész?

– Egy barátommal jöttem – sóhajtottam, és a vállam fölött Etienne-re néztem, aki éppen egy nővel táncolt. Úgy tűnt, mintha az illendőnél egy kicsit tovább merészkedtek volna, ezért gyorsan félrefordítottam a fejem. – Véd- és dacszövetséget kötöttünk, ezért kénytelen vagyok megvárni, amíg kibulizza magát.

– Ő?

– Igen. A barátom, Etienne.

– Etienne. – A fickó bólintott. – Szerintem már találkoztam vele.

– Jól érzi magát.

– Honnan jöttél?

– Ez bonyolult.

Felnézek az ismeretlenre. Nehéz megmondani, milyen színű a szeme, de gyanítom, hogy sötét árnyalatú.

– Szeretem a bonyolult dolgokat.

– Na jó! Itt születtem, Marbellán, anyám szülővárosában. Apám francia. Az egyetemen találkoztak. Az Egyesült Államokban, Connecticutban nőttem fel. Ott jártam iskolába, és amikor a szüleim az Államok, Franciaország és Marbella között ingáztak, a nagynéném és a nagybátyám vigyáztak rám. A nagymamám haldoklik, ezért anya itt tölti az ideje nagy részét, apám pedig Párizsban dolgozik.

Miután befejeztem, az ajkamba haraptam. Nem voltam benne biztos, hogy sikerült követnie az eszmefuttatásomat, vagy érdekli-e, amit mondtam. Nem is értem, miért kezdtem bele egyáltalán. Talán azért, mert ő legalább úgy unatkozik, mint én.

– Most hol laksz?

– Az utóbbi két hónapot itt töltöttem, de holnap utazom vissza az Államokba.

– Miért?

– Kezdődik a suli. Felvettek az Észak-karolinai Egyetemre, úgyhogy négy évig ott fogok élni, aztán… Nem tudom. Azt hiszem, Londonban szeretnék letelepedni.

– Mi a legfőbb célod?

– Rendezvényszervező céget szeretnék alapítani. Anyám álma, és szerintem nagyon jól tudnánk együtt dolgozni. Majd meglátjuk. Vendéglátást tanulok, és részmunkaidőben rendezvényszervezőként dolgozom az iskolához közeli szállodában. Remélem, sikerül sok mindent megtanulnom.

– Nem hiszem, hogy a rendezvényszervezéshez diploma kell.

– Nem kell.

– Akkor minek ez a cécó?

Vállat vonok.

– A szüleim miatt. Mindketten diplomásak. Furcsa lenne, ha nem követném a példájukat azok után, hogy ennyi pénzt áldoztak a tanulmányaimra.

– Szerintem inkább az a furcsa, hogy a tanulásra fecsérlitek a szüleid pénzét, holott pontosan tudod, mit akarsz, és azt is, hogy ahhoz nem szükséges diploma.

– A cégalapításhoz pénz, idő és eltökéltség kell. Az utóbbi kettő szép, de pénz nélkül semmit nem ér. Nekem jelenleg nincs annyim, hogy vállalkozásba kezdjek. És te mivel foglalkozol?

– Az államnak dolgozom.

– Jaj! Úgy érted, a kormánynak?

Nevetett.

– Mi a baj a kormánnyal?

– Nem is tudom. Hallottam ezt-azt.

– Mint például?

– Be kell valljam, elég egyoldalú információim vannak. Apám olyan újságnál dolgozik, amelyik sokszor fogalmaz meg kritikát a királyi családdal kapcsolatban. Nem tetszik nekik a kormány összetétele sem. Szerintük szimpátia alapon választják a tagokat. Kicsit… belterjes társaság.

– Szóval, az apád az egyik fő kritikus! – Halványan elmosolyodott. – Fogadok, hogy sziklaszilárd véleménye van a dolgok menetéről.

– Így igaz. Ahogy mindenki másnak is.

– Szerintem a kritikusoknak több ötlete van, mint a hivatalnokoknak. Az ember azt hinné, hogy érdemi változás csak akkor következik be, ha a hivatalban lévők lelépnek.

– Ezért léptél le te is?

– Részben.

– Akkor biztosan jól végzed a munkád.

Kicsit nevetett. Ismét találkozott a tekintetünk, és azon vettem észre magam, hogy közeledem hozzá. Kis idő után lehervadt a mosolya, így az enyém is. Ahogy tett felém egy lépést, tudatosult bennem, hogy milyen magas és erős. Éreztem rajta a parfüm illatát, és valami mást. Ahogy résnyire szétvált az ajka, áradt belőle a tequila.

– Hol laksz? – kérdezte halkan.

– Ott, nem messze – mutattam a mögöttünk lévő házra.

Kikerekedett a szeme.

– Viccelsz.

– Nem. Miért tenném?

– Soha nem láttalak errefelé.

– Gyakran jössz ide?

Biztosan ismeri a hercegeket. Még soha nem jártam itthon, amikor buliztak, de épp eleget hallottam róluk. Minden nyarat itt töltenek. Ide menekülnek a lesifotósok elől, és még ki tudja, mi miatt kell bujkálniuk.

Etienne ismerte az egyik herceget, ezért is hívtak meg minket. Ezekre a bulikra kizárólag meghívóval lehetett érkezni. A mobilokat már a bejáratnál elvették. Jelmezt és álarcot kellett viselnünk. Bár kevés időt töltöttem bent, feltűnt, micsoda tivornyázás folyik itt. A tánc csak mellékes, inkább a kábítószereké és az alkoholizálásé a főszerep. Ráadásul egy világhírű DJ-t hívtak zenélni, akinek hatalmas gázsit kellett fizetni. Mit mondjak, nem az én világom. Középiskolás koromban éppen eleget buliztam, de egy idő után túltoltam a bringát, ezért úgy döntöttem, visszaveszek a lendületből. Most már több vizet iszom mint alkoholt, és minden felkínált szerre nemet mondok. Egy éve megtanultam a leckét, és nincs kedvem megint ugyanabba a hibába esni.

– Elég gyakran – válaszolta, ezzel kizökkentve a gondolataimból.

– Etienne is. Aramis herceg barátja.

– Én is – vigyorgott. – Igazi partiarc a srác.

– Úgy hallottam, hogy Elias herceg még rajta is túltesz.

– Komolyan? Biztosra veszem, hogy épp ellenkezőleg.

– Ki tudja? – Vállat vontam. – Hol szállsz meg, amikor a városban vagy?

– Ki mondta, hogy nem vagyok idevalósi?

– Senki nem idevalósi. Úgy értem, én igen, de én is évekre eltűntem. Mellesleg a kiejtésed is gyanússá tesz.

– Párizsban élek – mondta mosolyogva. – De ahogy neked, úgy nekem is spanyol származású az édesanyám. Barcelonában született, hogy pontos legyek.

– És az apukád francia?

– Igen.

– Micsoda véletlen.

– Nem hiszek a véletlenekben. Ahogy elnézem, sok bennünk a közös.

– Például az, hogy unatkozunk a nyár legfergetegesebb partiján?

– Ajánld fel a rendezvényszervező-szolgáltatásaidat a hercegeknek! Busásan megfizetnek, ha jobb bulit szervezel nekik, mint…

– Nem hiszem, hogy ez működne. Világhírű DJ tolja nekik a zenét, és őszintén meg kell mondjam, ez a buli a maga nemében kiváló. Csak én nem találom a helyem.

– Ráadásul holnap elutazol.

– Igen.

– Akkor töltsd velem az éjszakát!

A kézfejemre tette a kezét.

Szívem a torkomban dobogott. Még senki nem kérte így, hogy feküdjek le vele. És ehhez hasonló ajánlatot sem kaptam. A barátaim közül én voltam az egyetlen tizennyolc éves, aki még szűz. Nem szándékosan alakult így, csak még nem történt meg a dolog. Ennyi.

– Megértem, ha nem akarod – szólt, és elhúzta a kezét.

Ismét a szemébe néztem, de alig láttam az álarc miatt. Most kivételesen örültem a jelmeznek. Még soha nem gondolkodtam azon, hogy ki veszi el a szüzességem. A középiskolában nem akartam komoly kapcsolatot. Eddig azt feltételeztem, hogy Észak-Karolinában, a koleszban lesz az illető, és tetszett az ötlet. De ahogy elnézem ezt a férfit, akinek még a nevét sem tudom, a zsigereimben érzem, hogy őt akarom.

– Akarom! – Megfogtam a kezét.

Kéz a kézben indultunk lefelé a háromszintes, óceánra néző ház lépcsőjén. Még apám és a bátyja építette a nyaralókat azzal a szándékkal, hogy turistáknak adják ki őket. Ehelyett királyi családok, színészek, modellek, és mindenféle celebek bérlik az összeset. A saját házunkat még soha nem adtuk ki. Amikor a szüleim nincsenek itt, lezárják, hiába ajánlanak rengeteg pénzt bérleti díj gyanánt.

Ismerős volt ez a ház, ezért tudtam, hogy az elsőre visz, ahol a hálószoba van. Ez az egyetlen, amelyik távol van a fenti ricsajtól. Az egyetlen, ahol tényleg nem zavarnak minket. Ahogy a hátsó ajtóhoz értünk, majd kiugrott a szívem. Elővette a kulcsot, és benyitott.

– Itt alszom, amikor a városban vagyok. Sokan tesszük ezt, de ha nem jelentkezünk időben, kénytelenek vagyunk a másik ház valamelyikében megszállni.

– Szerintem aranyos, hogy a barátaikkal utaznak.

– Szerintem ebből látszik, milyen magányosak.

– Erre nem gondoltam.

Becsukta az ajtót. Sötét volt. Amikor odament a másik ajtóhoz, és megnyomta a gombot, lehúzódott az ablakredőny, és még sötétebb lett. Folyamatosan pislogtam, hogy hozzászokjak. Aztán megnyomott még egy gombot, mire felkapcsolódott a villany, de még így is csak félhomály volt. Ahhoz pont elég, hogy ne ütközzünk semminek, ahhoz viszont kevésnek tűnt, hogy tisztán lássunk. Örültem, hogy így alakult. Elindult felém. Hallottam a cipőjének kopogását a parkettán. Arra készültem, hogy… Ehelyett megállt előttem, egyik kezével megérintette az arcom, aztán felszegte az állam, hogy ránézzek.

– Félsz.

– Igen. Még nem történt ilyen.

– Jól van. Akkor lassan kezdjük.

– Le… Levegyem az álarcot? – kérdeztem.

– Le akarod venni?

– Te is leveszed?

– Akarod, hogy levegyem?

– Igen. Szerintem le kéne.

Gondolkodás nélkül levette az álarcot, és annak ellenére, hogy nem láttam teljesen, tudtam, hogy csodálatos férfi. Modell lehetett. Vagy színész. Vagy ki tudja. Erről hirtelen eszembe jutott, hogy…

– Még a nevedet sem tudom.

– Ahogy én sem a tiédet.

– Nem baj?

– Holnap egy másik kontinensre utazol. Jelentene bármit, ha tudnánk egymás nevét? Akkor nem csinálnánk?

– Dehogynem.

Levettem az álarcot, és félrehajítottam.

– Szép vagy. – Végigsimított az arcomon, aztán az ajkamon.

– Alig látsz.

– Mégis tudom, hogy szép vagy. – Ajkát az enyémhez közelítette, aztán megcsókolt.

Felgyorsult a szívverésem. Megérintettem az arcát, és viszonoztam a csókját. Ahogy az ajkam szétvált, kergetőzni kezdett a nyelvünk. Minden porcikámban éreztem a bizsergést.

Végigsimított a testemen, aztán lehúzta a ruhám cipzárját, és hagyta, hogy a ruhaköltemény a padlóra essen. Megfogta a meztelen mellem, végigsimított a csípőmön, aztán az alsóneműm széléhez ért, de nem ment tovább. Kikötöttem a csokornyakkendőjét, kigomboltam az ingét, aztán kicsatoltam az övét, és vártam. Egyre gyorsabban vettem a levegőt, ő pedig abbahagyta a csókolózást.

– Jól vagy? – Az orra hegye az enyémhez ért.

– Annál is jobban.

– Bármikor abbahagyhatjuk, csak szólj!

– Nem akarom abbahagyni.

Addig vacakoltam a nadrágjával, amíg ugyanarra a sorsra jutott, mint a ruhám: a padlóra hullt. Csak álltunk a szoba közepén egymással szemben, félmeztelenül. Csak az alsóneműnk maradt rajtunk.

– Megálljunk?

– Soha!

Ismét csókolózni kezdtünk, csak ezúttal szenvedélyesebben. Gyorsan lehúztam az alsónadrágját, és megmarkoltam kőkemény férfiasságát. Ő ezzel szemben lassan, komótosan tette a dolgát. Benyúlt a bugyimba, és végigsimított az intim testtájamon. Nyöszörögtem, ahogy csókolóztunk, aztán felnyögtem, amikor a csúcsra juttatott. Finoman az ágyra lökött, aztán csókolgatni kezdte a testem. Nyalogatott, harapdálta a mellbimbómat, majd egyre lejjebb haladt. Lehúzta a bugyimat, és az ajkával dolgozott odalent. Hihetetlen érzés volt. Valahányszor megérintett a nyelvével, úgy éreztem, mintha a fellegekben járnék. Túl sok volt egyszerre, mégsem tudtam betelni vele. Amikor ezt jeleztem felé, mosolygott, és folytatta, amíg megemeltem a medencém, és értelmetlen, összefüggéstelen mondatokat kiáltottam.

Hallottam, hogy kibontja az óvszert. Még mindig kapkodtam a levegőt, miközben a mennyekben éreztem magam. Lassan belém hatolt. Zihált, miközben tövig belém jött, és a fejem két oldalához támaszkodott.

– Olyan szűk vagy! – Lassan kijjebb húzta. – Hihetetlen szűk!

Az ajkamba haraptam, nehogy sikítsak. Nem esett olyan jól, mint amit a nyelvével csinált, de ezt nem mertem mondani. Elég cikket olvastam már, és éppen eleget hallottam a barátnőimtől, hogy tudjam, az első nem a legjobb, hiába csodás a férfi, akivel az ember legelőször ágyba bújik.

Ahogy ringatóztunk, először az oldalába, majd a hátába vájtam a körmöm. Lehunyta a szemét, mintha neki fájna. Homlokát az enyémhez szorította.

– Mi a neved? – kérdezte zihálva.

– Azt hittem…, hogy… nem számít.

Felemeltem a medencém, hogy még jobban érezzem. Ritmusosan, szinte eggyé válva mozogtunk.

– Tudni akarom.

– Adeline.

– Adeline! Adeline! Adeline! – ismételte, mintha nem akarná elfelejteni. Amikor megfordultunk, és én kerültem felülre, gondoskodtam róla, hogy a fickó másnap is megemlegesse az együttlétet, amikor én már messze járok, ő pedig egy másik buliban tölti az időt.

Megfogta a mellem, megszorította a bimbómat, mire önkéntelenül homorítani kezdtem. Hirtelen jött az orgazmus, amelyet minden porcikámban éreztem. Éreztem, amikor a csúcsra jut. Kockás hasizma feszült, mélyebbre hatolt, és a nevemet ordította. Én egyszer sem mondtam az övét. Ha akartam volna, sem tudtam volna. Jobb így. Ha nem tudom a nevét, talán nem kötődöm hozzá érzelmileg. Zihálva feküdtünk egymás mellett, miközben csurgott rólunk a verejték. Azon gondolkodtam, hogy fel kéne öltöznöm, és elindulnom. Etienne jó eséllyel az emeleten van. Otthon hagytam a telefonom, mert tudtam, hogy úgyis elveszik a bejáratnál, így Etienne-nek nincs esélye felhívni.

Ahogy a mellettem lévő fazon horkolni kezdett, megszűnt a dilemmám. Félretoltam a lepedőt, és bementem a fürdőszobába. Ekkor vettem észre az apró vércseppeket. Nem hittem, hogy átszakította a szűzhártyámat. Arra gondoltam, hogy a torna és a lovaglás már megtette, de most elbizonytalanodtam. Kavarogtak a gondolataim. Vajon a lepedő is véres lett? Nem. Ahhoz túl kevés. Kicsit megmosakodtam, gyorsan felöltöztem, visszavettem az álarcot, és útban az ajtó felé még egy utolsó pillantást vetettem a férfira. Pont a megfelelő testrészét takarta a lepedő, mintha fotózáshoz készülődne. Sóhajtottam, aztán kinyitottam az ajtót, és halkan becsuktam magam után. Ahogy kiléptem, úgy éreztem, mintha veszteség ért volna. Addig nem tulajdonítottam nagy jelentőséget a szüzességemnek, míg végleg el nem vesztettem.

Mire felértem az emeletre, ismét mosolyogtam. Nem mintha olyan rózsás, tündérmesébe illő élmény ért volna, de azért jó volt.

Etienne a hátsó ajtónál állt, csípőre tett kézzel. Ebből tudtam, hogy engem keresett. Amikor odaértem, a fejét csóválta.

– Mindenütt kerestelek! Még a házatokhoz is elmentem, mert azt hittem, hazamentél.

Összevontam a szemöldököm.

– Véd- és dacszövetség. Nem emlékszel?

– Hol voltál?

– Nem messze. Nem azt mondtad, hogy érezzem jól magam?

– Mennyire sikerült? – Alaposan végigmért, és elvigyorodott.

– Jobban, mint eddig bármikor.

– Adeline Sofia Isabella Bouchard!

– Etienne Pierre Bellerose! – utánoztam a hangsúlyát.

– Most, azonnal vége a bulinak! – megragadta a karom, és nevetve maga után húzott. – Apád ki fog nyírni, ha rájön, mi történt veled a felügyeletem alatt.

– Ugyan már! Pontosan tudja, mennyire figyelsz rám, amikor bulizol.

– Akkor is.

Ahogy a szüleim háza felé tartottunk, levette az álarcát.

– Ki volt a szerencsés?

– Nem tudom.

Én is levettem az álarcot, mire odaértünk.

– Hogyhogy nem tudod?

– Nem tudom, és kész. Helyes volt. Szexi. Vonzó – sóhajtottam. – De nem tudom a nevét. Mindegy. Holnap úgyis elutazom.

– Ma – helyesbített, és jelentőségteljesen az órájára nézett. – Négy óra múlva indul a gép. Még össze kell pakolnod.

– A francba!

Berohantam a házba.

Lezuhanyoztam, átöltöztem, és gyorsan bepakoltam, amíg Etienne a nappaliban ült, és a buliban megismert nőjéről mesélt. A szüleim elutaztak hétvégére, ezért jött velem Etienne, aki születésemtől fogva legjobb barátom. Anyáink nagy barátnők, és az volt a dédelgetett álmuk, hogy Etienne és én összejövünk. Legnagyobb sajnálatukra egyáltalán nem vagyunk egymás esetei. Etienne művész, és a modell alkatú nőket szereti. Olyanokat, akiket a magazinok címlapján talál az egyszerű földi halandó. Az én esetem… talán az a fickó, aki elvette a szüzességem, és akit soha többet nem látok.

Ahogy Etienne kivitt a reptérre, még gyorsan megbeszéltük a buli eseményeit. Egy órán keresztül próbált rájönni, hogy melyik pasival sikerült ágyba bújnom. Hagytam, mert magam is kíváncsi voltam, és amúgy is vicces volt hallgatni, ahogy Etienne hangosan töri a fejét.

A repülőtéren vettem egy újságot, hogy ne unjam magam halálra. Ahogy átlapoztam, ismerős arcra lettem figyelmes. Kis híján megállt a szívverésem. Elias herceg. Aki… nem! Nem létezik, hogy ő! De mégis. Minden kétséget kizáróan. Franciaország jövőbeli királya vette el a szüzességem.