A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Beth Morrey: Em & Me, 2022

Fordította: LUKÁCS ANDREA

A francia szövegrészleteket lektorálta: Soós Zsófia

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Az igaz szerelem nem öregszik, 2020

Copyright © Beth Morrey, 2022

Hungarian translation © Lukács Andrea, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Németh Renáta munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Dér Adrienn

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5703-26-5

Wilfrednek és Edmundnak

Egyszer egy bölcs nő azt mondta nekem:
Csupán két olyan hosszú távú dolog van,
amelyet a gyermekeinkre hagyhatunk.
Az egyik a gyökerek, a másik pedig a szárnyak.

Hodding Carter: Where Main Street Meets the River

AZ ŐSZI IDŐSZAK

1. fejezet

Anya minden reggel elhúzta a függönyt, és azt mondta: „C’est le premier jour!” Minden nap az első volt, egy új kezdet. Így emlékszem rá: ahogy mosolyogva megfordult, a nap átsütött a haján, az arcán remény és lehetőség ragyogott.

Én a hideg falhoz nyomódtam, amikor felvirradt a hajnal, és a mennyezeten lévő penészt bámultam. Úgy tettem, mintha nem ezt csináltam volna már több ezerszer azelőtt. A penész a fejünk fölötti sarokban, egy repedés mentén telepedett meg, belepett egy területet a kisebb, kékesfekete körök között. Ez volt az én saját kis Rorschach-tesztem. Volt egy időszak, amikor imádtam a teszteket. Vajon ez egy dagadó hold, egy idézőjel vagy egy basszuskulcs? A mellettem fekvő test nyugtalanul megmozdult, és még jobban a nyirkos tapétához nyomott. Sarló, horog… egy könyök a bordáim közé szúrt, miközben óvatosan kiszálltam az ágyból. Végeredményben ez csak penész… penész, amitől idő, pénz és energia híján nem tudtam megszabadulni. Magamra vettem egy pulóvert, és hallottam, ahogy a párnába mélyedő, borzas fej motyog valamit.

– Aludj vissza! – súgtam neki, majd kimentem a konyhába.

A mosogatóban egy edény állt beáztatva. Miután bekapcsoltam a vízforralót, belenyúltam a hideg vízbe, és felkapartam a körmömmel az oldalára ragadt, mostanra megpuhult tésztadarabokat. Odakint már virradt, de a nap első sugarai még nem érték el a mi alagsori lakásunkat. Igazából ide sohasem jutott be rendesen a fény. Az álomházam mindig egy domb tetején állt, fák között, és fény szűrődött be az ablakain. De ez is ugyanolyan volt, mint a penészben látott képek: csak az én fejemben léteztek.

Apa meg sem mozdult, amikor lábujjhegyen bevittem neki a teáját, ezután visszamentem a hálószobánkba. A paplan alatt szinte nem is látszott az a test. Magamhoz vettem a ruháimat, és az ajtó felé tipegtem, ám ekkor felemelkedett a fej a párnáról, és egy kerek szempár nézett rám.

– Ne késs el az iskolából! – mondtam neki, majd kimentem. Persze felesleges volt aggódnom, mert sohasem késett el.

Le premier jour. Szeptember közepén jártunk, de még mindig úgy éreztem, mintha ez egy új év kezdete lenne, habár már tizenkét évvel ezelőtt otthagytam az iskolát. A munkahelyem felé tartva kihúztam magam a buszon, felkészültem arra, hogy bátran szembenézzek ezzel a nappal. Az a penész egyfajta hívogató ujj volt, harcba szólított, egy új kezdet felé.

Gio bosszúsan csettintett a nyelvével, amikor megérkeztem a kávézóba, habár én sem késtem el soha.

– Andiamo! Dai! Gyerünk, gyerünk!

– Elnézést!

Kezébe vette a Daily Mailt, megrázta, én pedig siettem kipakolni a mosogatógépet, ám még előtte megkötöttem a kötényemet hátul a derekamon. A rádió be volt kapcsolva. Elton John énekelte hangosan a Tiny Dancert, én pedig ösztönösen ringattam a csípőmet a dallamára. Eközben az evőeszköztartó fiókban keresgéltem, és eszembe jutott, ahogy a lányom éjszaka mocorgott az ágyban. Folyton meglökött és belém rúgott, amikor fordult egyet. Magam előtt láttam kócos haját, huncut mosolyát, ahogy kinéz a takaró fölött, és egy kicsit összeszorult a szívem. A hirtelen rám törő szeretettől megszédültem egy kicsit, még úgy is, hogy közben a saját eltorzult arcomat láttam egy kanál hátuljában. A lányom már kezdett túl nagyra nőni, az ágy pedig egyre szűkebb lett kettőnknek, de ahogyan a penésszel sem, ezzel sem tudtam, hogy mit kezdjek.

A nap szinte elmosódott, úgy telt el, habzott, mint a tej a gőzcső körül. Kávédarálás, kavarás, darabolás, szétosztás, csomagolás, rohanás. A reggeli roham, azután a délelőtti roham, majd az ebédidő körüli hajtás, végül egy kicsit csendesebb időszak következett, amikor legszívesebben lerogytam volna az egyik asztalhoz, és megmasszíroztam volna a fájós lábamat. Gio azonban gyűlölte a semmittevést, ezért odaálltam a pulthoz, hogy újra áttöröljem az evőeszközöket. Közben lopva kibújtattam a lábamat a cipőből, hogy megmozgassam a lábujjaimat. Gio nem engedte, hogy sportcipőt vegyek fel, mert szerinte az nem elég elegáns. Bárcsak vége lenne már a napnak, hogy hazamehessek Emhez, igyunk egy forró csokoládét, és talán vegyek egy forró fürdőt, ha van még elég meleg víz, majd…

– Delphine Jones!

Halványan ismerősnek tűnt az előttem álló nő. Korombeli volt, de úgy vette körül a gazdagság légköre, mint egy szőrmesál. A hajában olyan szőke, melírozott csíkok látszottak, amit a boltban kapható festékkel nem lehet elérni. A bőre úgy csillogott, mint a rozsdamentes acél, amit éppen a kezemben tartottam, fényesre lakkozott körmeivel egy bőrretikült fogott, amit határozottan nem a piacon vett. Ránéztem, és közben az agyam elkezdte visszaforgatni az időt, majd megállt a tizenhat éves kornál, amikor ez a nő az iskolai vécében fújt hajlakkot a hajára, és felhajtotta a szoknyáját.

– Lexy?

– Nagyon örülök, hogy látlak. – Feltette a pultra a táskáját kettőnk közé. – Te itt… dolgozol?

Egyértelmű volt a helyzet, ostobaság lett volna letagadni, hiszen itt álltam egy kötényben, a kezemben a konyharuhával. Legalább ugyanennyire ostobaság volt, hogy mégis legszívesebben azt mondtam volna neki, hogy csak beugrottam ide egy időre, mielőtt továbbmegyek a Canary Wharfra néző, felhőkarcolóbeli sarokirodámba.

– Ki tudom fizetni belőle a számlákat. – Igazság szerint még azokra sem futotta rendesen.

– Milyen furcsa! – A nő végigsimított szögegyenes haján. – Mindig is azt hittem, hogy te majd valami, nem is tudom… tudományos munkát fogsz végezni. Erre itt vagy, és kávét főzöl.

– Barista vagyok – feleltem. – Kérsz valamit?

– Egy koffeinmentes lattét szójatejjel.

Háttal álltam neki, ingerült mozdulattal kivettem egy filtert, és úgy tettem, mintha a rádió miatt nem hallanám, amit mond. Freddie Mercury énekelt a haragról, a lángról, ami éget, a titkos harmóniáról…

– Az iskolában mindig olyan stréber voltál, azt gondoltam, mostanra már te vezeted az országot. Na persze lett egy gyereked, nem igaz? Milyen kár!

A kezem megállt a levegőben, a forró csészét fogva, lehajtottam a fejem, beszívtam a kávébab kesernyés illatát, és közben elképzeltem a fogszabályzós barátnőmet, ahogy sír, mert Lexy vasfogú Marninak csúfolta. Úgy tűnt, ennyi év elteltével sem lett kedvesebb.

– Mit piszmogsz már annyit? Csipkedd magad! – Gio hangjára felriadtam, megfordultam, és átnyújtottam a kávét Lexynek.

– Tessék, a lattéd. Elnézést a késlekedésért!

Lexy elmosolyodott, a szeme azonban jéghideg maradt. Vajon mi csúszhatott félre az életében, hogy ilyen lett? Azt beszélték, az apja rendkívül indulatos volt. Miközben felé nyújtottam a bögrét, ő előrehajolt, és baráti, bizalmaskodó módon megfogta a csuklómat. Így közelről megcsapott a jázmin- és valami erdei illat. Sok parfümre volt szüksége, hogy elfedje a görényszagot.

– Szoktad látni Adamet?

Nagyot nyeltem.

– Nem.

Együttérzőn ciccegett.

– Milyen kár! Gondolom, ő legalább többre vitte.

A csukló a sok kis kéztőcsont miatt olyan mozgékony. Egyszer Em mondta ezt nekem, amikor egy egész estét töltött azzal, hogy memorizálja a kis csontok nevét. Nem is igazán egy egész estét, talán még fél órát sem. Ha Em látott valamit, az egyszerűen belement a fejébe, és azonnal megragadt. Én csak azért emlékszem rájuk, mert megtanította a memóriafogasokat: „A holdon trappol a három borsófejű horgász egy kis trapézsajkával.” Holdascsont, trapézcsont, háromszögletű csont, borsócsont, fejescsont, horgascsont, kis trapézcsont, sajkacsont. A horgascsont horog alakú, mint a penész a mennyezeten. Az arcom továbbra is közömbös maradt, a csontjaim azonban tökéletesen összehangoltan, határozottan és rugalmasan mozdultak meg.

– Ahhhhh! – Lexy sikítására Gio azonnal odaszaladt hozzánk. Felkapott egy adag szalvétát, és azonnal elkezdte felitatni Lexy gőzölgő ágyékát. Drága farmerén fehér papír zsebkendődarabok maradtak. Milyen kár!

– Sajnálom, véletlen baleset volt.

Gio fogott még néhány szalvétát, hogy felitassa a foltot, Lexy pedig közben rám emelte dühös tekintetét.

– Szándékosan csinálta – sziszegte.

A főnököm egyikünkről a másikunkra – az alkalmazottjáról a vendégre – kapkodta a tekintetét. Rám, Delphine Jonesra, a kötényben, hátrafésült göndör hajammal, kipirosodott ízületeimmel és lerágott körmömmel. Rá, Alexa Marshallra, kilakkozott körmeivel, vicsorgó, hófehér fogával, apró, világoskék bőrtáskájával, amely még mindig a pulton hevert. Steppelt táska volt, a csatját két, egymásba kapcsolódó C betű díszítette. Gio felmérte a helyzetet. Bosszantotta, hogy a vendég erre kényszeríti, ezt azonban természetesen nem mutathatta ki. Ezért minden haragját rám, a homokzsák baristára zúdította.

– Miért viselkedsz úgy, mint egy őrült? Mindazok után, amit érted tettem! Mindig csak bajt csinálsz, pigro, naplopó, elég volt! Basta! El vagy bocsátva, most azonnal!

Miután Gio elkezdte a műsort, lassan egyre jobban belelovalta magát, és alaposan leteremtett. Én eközben egész máson gondolkoztam, eszembe jutottak a múltkor az utcán tüntetők, akik a klímaváltozás miatt tiltakoztak. Az egyikük egy transzparenst tartott a kezében, „TÚL FORRÓ, EZÉRT KEZELHETETLEN” felirattal. Micsoda perzselő nyár volt, még csak most kezdett lecsengeni, minden forró volt, fortyogott és bugyogott, amíg ki nem futott… Miközben összeszedtem a holmimat, láttam Gión, hogy már megbánta hirtelen döntését, de tudta, hogy miss Marshall személyes sértésnek venné, ha visszavonná. Így hát csak állt, kinyitotta nekem az ajtót, és megvárta, hogy kimenjek. Én félszegen, lehajtott fejjel elsétáltam mellette, ki a tikkasztóan forró, szeptemberi napsütésbe.

A lépcsőn állva rájöttem, hogy még mindig nálam van az a hosszú nyelű ezüstkanál, amit éppen tisztítottam, ezért kivettem a kötényem zsebéből. Csillogott, ahogy a kezemben forgattam, öblös belseje szürkének és mattnak tűnt, domború hátulja viszont visszaverte a fénysugarakat, és csillogott a napsütésben. Az anyámra gondoltam, amikor elmesélte, hogyan parancsolgatott neki az egyik tanítványának az apja, és hogy ő akkor nem mondott rá semmit – „Rien de tout!” –, és csak később jutott eszébe a megfelelő visszavágás: „L’esprit de l’escalier, ma chérie.” Lépcsőházi szellemesség. Amikor az embernek csak késve jut eszébe, mit kellett volna mondania, már csak akkor, amikor kifelé megy, és már túl késő.

Gio még mindig az ajtóban állt, hallgatta Lexy könnyes hálálkodását. Egyikük sem számított a hirtelen visszatérésemre, amikor a fényes talizmánommal hadonászva újra benyitottam.

– Csak hogy tudd, Gio, tesoro, egy perccel sem dolgoznék neked többet ebben a Starbucks-utánzatban, még akkor sem, ha fizetésemelést adnál. Amit persze sohasem fogsz adni, mert te egy szűkmarkú munkaadó… egy garasoskodó, pénzsóvár, fösvény, fukar, sóher, kapzsi vénember vagy! – Köszönöm, miss Challoner, hogy tanította nekem Dickenst! Ezután Lexyhez fordultam: – És te! Neked mindig is tetszett Adam, ugye? Milyen kár, hogy rád sem bagózott! – Visszanéztem Gióra: – Csak hogy ne legyen félreértés közöttünk: foghatod az állásodat meg a szaros kávégépedet, és ficcatelo su per il culo. – Lexyhez fordultam. – Ez azt jelenti, hogy feldughatod a seggedbe. Te ugyanezt megteheted a Chanel táskáddal.

Egy dolog gondolni rá, és egy másik meg is valósítani. A hajlandóság megvolt bennem, a szavak ott voltak a nyelvemen, de a testem gyenge volt, a lábam megremegett a gondolattól és a vakmerőségtől. A Lexyhez hasonló alakok mindig is azt fogják tenni, amit akarnak, felfordulást hagynak maguk után, én pedig a fejemet lehajtva mindig fel fogom takarítani. Istenem, mit tettem? Micsoda őrült meggondolatlanság volt eldobni magamtól ezt a munkát, hiszen elengedhetetlenül szükséges volt ahhoz, hogy ne dőljön össze a kártyavárszerű életem. A dolgok mélyén azonban a csontjaim valahogyan maguktól mozogtak, hajtottak előre, mielőtt megmérgezett volna a kezdődő rothadás.

Megfordultam a lépcsőn, majd kinyitottam az ajtót. Gio és Lexy döbbenten, némán néztek rám, miközben ledobtam a kanalat a földre, ahol még látszott a felmosásom nyoma.

– Pucold meg te az ezüstödet!

Nem valami sok, de több, mint a semmi. Sarkon fordultam, és újra kivonultam a kávézóból a napsütésbe. Hunyorogtam a vakító fényben, a kezemet a szemem fölé emeltem, hogy eltakarjam azt, ami a jövőben vár rám.

Le premier jour.