A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Chevy Stevens: Those Girls, 2015

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Végzetes örökség, 2017

Soha nem engedlek el, 2018

Aznap éjjel, 2018

Út az elveszettekhez, 2021

Copyright © 2015 by Chevy Stevens

Hungarian translation © Horváth M. Zsanett, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Fordította: Horváth M. Zsanett

Borítóterv: Coverist Studio – Faniszló Ádám

A fedél Németh Renáta munkája.

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektor: Török Tünde

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5703-20-3

Pipernek, a kedvencemnek

A szerző megjegyzése

Brit Columbiában létezik egy Cache Creek nevű város, az én Cash Creekem azonban kitalált helyszín. Littlefield kisvárosa szintén a képzelet szüleménye, a többi helyszín valós.

ELSŐ FEJEZET

1997. JÚLIUS

Alig egy órája voltunk úton, és máris majdnem kifogyott a benzin. Az országút fehér csíkja elmosódott előttem, le-lecsukódott a szemhéjam. Hajnali három óra volt, napok óta alig aludtunk. Dani vezetett, falfehér arca világított a sötétben, hosszú, seszínű haját lófarokba fogta és áthúzta hátul a baseballsapkáján, miközben meredten nézte az utat. A teljes neve Danielle volt, de mi csak Daninek becéztük. Majdnem tizennyolc évesen ő volt a legidősebb közülünk, és egyedül neki volt jogosítványa. Alig szólt egy szót, amióta elhagytuk Littlefieldet.

Jobbra mellettem Courtney is kibámult az ablakon. Amikor felcsendült a rádióban a kedvenc dala, a Wide Open Spaces a Dixie Chickstől, kikapcsolta, majd kinézett a koromfekete éjszakába. Amikor megérintette az arcát, tudtam, hogy sír. Megszorítottam a kezét, és viszonozta a gesztust. Le volt engedve a haja, féloldalt az arcába fésülte, próbálta elrejteni a haragosvörös sebet az állkapcsán.

Még egyikünk sem merészkedett ilyen messzire otthonról. A vaskereskedésben találtunk egy térképet – Dani ellopta, amíg mi Courtney-val őrt álltunk –, és gondosan megterveztük az utat Vancouverig. Úgy saccoltuk, nyolc óra alatt odaérünk, ha bírja a kocsi. De előbb meg kell állnunk Cash Creekben, kölcsönkérni egy kis pénzt Courtney régi fiújától.

Július derekán jártunk, és akkora volt a forróság, hogy ha kiléptél a napra, úgy érezted, mintha elevenen megsülnél. Aranybarnára égtünk, az arcunk és a felkarunk csupa szeplő volt – családi vonás. Már egy hónapja érvényben volt a figyelmeztetés az erdőtüzekre, némelyik kisvárost ki is ürítették. Minden kiszáradt, a mezőket fakósárgára szívta a nap, az útszéli gyomokat szürke por borította. Farmersortban és pólóban voltunk, izzadtunk még ezen a kései órán is, a levegő égette a tüdőnket.

Megérintettem a fényképezőgépet a nyakamban. Anya adta nekem, amikor tízéves voltam, röviddel a halála előtt. Dani utálta, ha lefotóztam, Courtney viszont imádta – régen legalábbis imádta. Most nem tudtam, mit érez. Újra rápillantottam, majd saját, lerágott körmeimre. Képzeletben néha még láttam alattuk a vért, mintha úgy áztatta volna át a bőrömet, mint otthon a padlót.

– Hamarosan benzinre lesz szükségünk – szólalt meg Dani váratlanul, mire összerezzentem.

Courtney elfordult az ablaktól. – Mennyi pénzünk van?

– Nem elég. – Mielőtt eljöttünk otthonról, kiszívtunk egy kis benzint a szomszéd kocsijából, és összeszedtünk annyi ennivalót, amennyit csak tudtunk, learattuk a zöldségeket és gyümölcsöket a farmról, kiloptuk a tojásokat a tyúkok alól, és mindent bepakoltunk a hűtőtáskánkba. A kamránk addigra kiürült – nem ettünk mást, csak levest, sajtos makarónit, rizst, és az utolsó kiló szarvashúst, amit apa lőtt tavasszal. Összegyűjtöttük a pénzünket – volt néhány dollárom, amit bébiszitterkedéssel kerestem, és Daninek is volt egy kis pénze a szénagyűjtésből, de a nagy részét már elköltötte a megélhetésünkre.

– Kapnánk valamennyit a fényképezőgépedért – jegyezte meg.

– Még mit nem!

– Courtney is eladta a gitárját.

– Pontosan tudod, hogy miért adta el – vágtam vissza. Dani erre elhallgatott. Bűntudatom támadt, de akkor sem tudtam megtenni, nem tudtam megválni az egyetlen jó dologtól az életemben.

– Mihez fogunk kezdeni? – kérdeztem.

– Kénytelenek leszünk benzint lopni – válaszolta Dani morcosan.

Dani mindig dühösnek tűnt, ami addig nem szokott zavarni, amíg igazán be nem pipult. Olyankor hanyatt-homlok menekültem előle.

Minden joga megvolt a dühöngésre. Mint mindannyiunknak.

A következő városban találtunk egy benzinkutat, egy régi Chevront két ősöreg kúttal, az ablakban egy sötét, magányos alak állt. Vajon egyedül dolgozott? Bekanyarodtunk hátra, ropogott a kavics a kerekek alatt. Dani leállította a motort, hallgattuk, amíg kattogott. Magamhoz szorítottam a fényképezőgépemet.

– Menj be, Jess, és nézd meg, hogy van-e valaki más is odabent! – szólt hátra Dani.

Rápillantottam, de feszült volt az arca. – Oké. – Határozottságot színleltem, noha még sosem csináltam ilyet – csak ennivalót és kozmetikumokat loptam, apró dolgokat. Persze, hogy nekem kellett bemennem. Courtney túl csinos volt – ugyanolyan seszínű haja volt, mint nekünk, de kiszőkített néhány tincset, és apa kék szemét örökölte, mely még ragyogóbbnak tűnt most, hogy lebarnult. A seb pedig emlékezetessé tette. Én viszont tizennégy éves létemre túl kicsi voltam, közönséges, karamellszínű hajam volt, és zöld szemem. Felejthető.

Csilingelt az ajtó, amikor benyitottam. A pult mögött álló fickó felnézett. Fiatal volt, talán a húszas évei elején járhatott, hosszú pajesz, pattanásos bőr. Körülnéztem, de senki mást nem láttam dolgozni. Üres volt a bolt, még kamerák és képernyők sem voltak idebent. A torkomat köszörültem.

– Megkaphatnám a mosdó kulcsát?

Elém lökte a kulcsot a pulton, majd visszafordult a magazinjához. Nézelődtem egy kicsit, majd kimentem hátra, a bolt mögé, ahol a tábla szerint a mosdó volt. Mellette egy mosoda volt a kamionosoknak. Kinyitogattam a pénzbedobókat, benéztem a gépek alá, hátha találok elgurult érméket – néha szerencsém szokott lenni, ma azonban semmi. A kukában találtam néhány üdítőt, és egy pizzásdobozt némi száraz tésztával. Korgott a gyomrom, de otthagytam a dobozt, és bementem a mosdóba, vécéztem, majd kezet mostam. Belenéztem a tükörbe. A szemem nagy volt, és riadt. A fejem fölött hangosan zümmögött a neonlámpa, hirtelen fagyosnak és üresnek tűnt a mosdó.

Elfordítottam az arcom, hogy lássam a sérülést az államon. Elkenődött a sminkem. Megdörzsöltem az ujjammal, és egyenletesen szétkentem. Hátraléptem, és a tükörképemre bámultam. Próbáltam hunyorítani és kihúzni magam, a szemembe húztam a sapkám, hátha attól keményebbnek látszom, mint Dani. Hiába.

Visszavittem a kulcsot, és kimentem a kocsihoz.

– Mit derítettél ki? – kérdezte Dani az ablakból.

– Csak egy fickó van a pultnál, valami lánymagazint olvasgat.

Bólintott.

– Na és most? – kérdeztem.

– Courtney, menj be és beszélj vele!

– A francba, miért pont én? – kérdezte Courtney.

Dani szigorú pillantást vetett rá. Courtney színpadiasan felsóhajtott, kigombolta a blúza felső gombját, és kiszállt a kocsiból.

– Én is megyek – mondtam.

– Nem. Maradj a kocsiban, Jess!

– De éhes vagyok!

– Jesszusom! – Dani folyton panaszkodott a feneketlen gyomromra, de azért mindig adott ráadást.

Követtem Courtney-t a boltba. A pult fölé hajolt, és cseverészni kezdett a fickóval, aki rögtön letette a magazint, és odafordult hozzá. A szemem sarkából láttam, hogy Dani odagördült a kút mellé. Gyorsan végigmentem a polcok közt, és teletömtem a zsebem csokival és rágcsálnivalóval. Courtney időnként kinézett az ablakon, várta a jelet. Én is szemmel tartottam Danit. Végül megemelte a sapkáját, és megtörölte a homlokát.

Kimentem az üzletből és beszálltam a kocsiba. Courtney elvett egy tollat a fickótól, és leírt valamit egy darab papírra. A fickónak fülig ért a szája. Courtney úgy tett, mintha a farmerzsebében keresgélne valamit, majd megrázta a fejét, és biccentett a kocsi felé.

Most visszafelé tartott hozzánk, lassú léptekkel közeledett, ringott a csípője. A fickó megbabonázva nézett utána odabentről. Courtney beszállt, úgy tett, mintha a táskájáért nyúlna, majd becsukta az ajtót. Dani gázt adott. A kocsi kilőtt az útra, a kerekek megcsúsztak a poros, száraz útpadkán. Hátranéztem; a fickó kirohant a benzinkútról a telefonnal a kezében, már hívta a rendőrséget. A rendszámtáblánkra rászáradt a sár, mégis hevesen dobogott a szívem. Ha elkapnak, visszavisznek Littlefieldbe, és a zsaruk kérdezősködni fognak – rengeteg kérdésük lesz.

Visszafordultam, és elővettem a csokikat. Szótlanul falatoztunk a sötétben.

– Emlékeztek, amikor apa minden évben karamellás csokit vett karácsonyra? – szólt Courtney vékony hangon, és szíven ütött az emlék.

Lassabban rágtam, könnyek szöktek a szemembe. Apa évek óta nem vett nekünk csokit, azóta, hogy anya meghalt.

Alig három napja öltem meg apát.