A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Jana Aston: The Next Mrs. Russo, 2021

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Te vagy az esetem (Te vagy...-sorozat 1.), 2021

Te vagy a végzetem (Te vagy...-sorozat 2.), 2021

Te vagy a gyengém (Te vagy...-sorozat 3.), 2021

Copyright © 2021. The Next Mrs. Russo by Jana Aston

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Farkas Melinda

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Fordító: Farkas Melinda

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Németh Renáta és Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Váry Orsolya

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5703-22-7

ELSŐ FEJEZET

Mindenkinek el kell kezdenie valahol. Első lépések, első mondat, első csók. És mindannyian újrakezdjük. Bizonyos szempontból minden egyes nap egy új kezdet.

Akárhányszor azt gondolod, ez volt az utolsó, mindig kiderül, hogy tévedsz, ami persze – a megfelelő szemszögből nézve – dühítő. Én dolgozom ezen. A látásmódomon.

Ha nem lennék leégve, nyilván másképp látnám a dolgokat.

Hogy mire van szükségem? Eladásokra. De nagyon.

A divat színtere Albanyban egészen más, mint New Yorkban volt. Megrázó, tudom.

Persze, az élet is olcsóbb, úgy nagyjából egy csilliárd dollárral. Ráadásul ez egy új első lépés. Ráadásul az internet az a hely, ahol a vintage ruhák újra élnek. Tudom, tudom. Ez nem is egy létező dolog. Még. De annak kellene lennie. Új életet lehelni a régi stílusú ruhákba, nekem ez a szenvedélyem.

Azt hiszem, szeretem a régi dolgokat és az új kezdeteket. Egy köteg vadonatúj anyag sosem hoz lázba, de egy kilencvenes évekből származó, válltöméses kosztüm vagy egy vintage márkás ruha a nyolcvanas évekből?

Már pusztán a lehetőség is elegendő ahhoz, hogy beinduljak.

Egy varratbontó, egy varrógép, egy halom ötlet és fortély, és a nagymama szekrényének mélyén rejtőző ruhából egyedi, megismételhetetlen kincs lesz ahelyett, hogy az idők végezetéig egy használtruha-boltban senyvedne. Vagy ami még rosszabb, a szeméttelepen végezné.

Persze nagyon nehéz megtalálni az egyedi darabok közönségét. Amíg az interneten nem sikerül nevet szereznem magamnak, a házam földszintjén kialakítottam egy butikot.

Nyilvánvalóan jobb lett volna egy üzlet a Hampton-vidéken, miután elhagytam a várost, de sajnos a ház, amit örököltem, Albanyban van, szóval itt vagyok.

Romantikusan hangzik? Egy barna, polgári ház Amerika egyik legrégebbi városában? Hát nem az. Ez Albany. Lehet, hogy Albany az állam fővárosa, de mindenki tudja, hogy a világ, a divat és minden más tekintetében New York a mérvadó.

Ráadásul a ház egy igazi pénznyelő, és képtelen vagyok eladni. A földszint, ahol a bolt van, még nem is olyan vészes. A keményfa padló és a régi fa szegélylécek sosem mennek ki a divatból. A konyha és a fürdő viszont… ne is kérdezzétek! Sajnos a képességem, hogy régiből újat varázsoljak, nem terjed ki semmire, amihez villanyfűrész vagy kalapács kellene.

De semmi gond. Ez csak az első lépés.

És a legjobb vevőm épp egy olyan ruhát próbál fel, amit direkt neki alakítottam át. A legjobb vevő alatt azt értem, hogy a hölgy most jár harmadszor nálam. Legutóbb, amikor itt járt, észrevettem, hogy egy ruhát méreget, és lecsaptam a lehetőségre.

– Ez borzasztóan idejétmúlt, kedvesem – mondta, miközben sóvárogva tapogatta az anyagot.

– Azt megoldhatom. Szétszedem, és csinálok belőle valami teljesen újat.

– Szétszedni egy régi Valentinót egy kissé drasztikusan hangzik, nem? – méregetett, mintha azt próbálná eldönteni, tényleg képes vagyok-e rá, vagy egyszerűen csak megőrültem.

– Nos, van itt egy nagy szakadás az anyagban – mutattam meg neki a sérülést –, és a szegélyen lévő foltot sem lehet eltávolítani. Soha, senki sem veszi már fel ebben az állapotában, úgyhogy igazából szívességet tennénk a ruhának.

– Hm… – hümmögött, miközben méregette a jelzett hibákat. – Igaza van – mondta, majd hozzátette azt a pár varázsszót, amit oly régóta vártam. – Egy hét múlva visszajövök.

Most próbálja az elkészült művet, én fel-alá járkálva várom az ítéletet. Darabjaira szedtem, és koktélruhát csináltam belőle. Senki se mondaná meg, miből lett ez a lábközépig érő, ízléses V nyakú ruha, amire saját kezűleg varrtam fel egy flittersort a nyakrész díszítéseként. Tökéletesen csillan meg rajta a fény. Ha Mrs. Bianchinak nem tetszik… sebaj! Majd eladom a neten. De jobban örülnék egy gyors üzletnek, ami akár visszatérő vendéget is jelenthet. Meglehet, a barátainak is szüksége lenne egy-két ruhára.

Az öltözőben néma csend honol.

Nyugtalan vagyok, fújtatok egyet.

– Egy férfira van szükséged.

Az asszisztensemre pillantok, aki igazából nem is a beosztottam, mert sosem vettem fel, nem is fizetek neki, de ő mindenkinek az asszisztensemként mutatkozik be, és nem is megy sehová.

– Ah, remek. Miller, egyáltalán nincs szükségem férfira. És ki vagy rúgva.

– Mivel nem dolgozom itt, nem is rúghatsz ki – lapozgatja az állványon sorakozó vintage St. John-ruhákat, amiket a hétvégén vettem egy garázsvásárban. – Egy férfi kell neked – kezdi újra, de még időben a szavába vágok.

– Nekem biztosan nem – nyomom meg a biztosan szót egy megvető pillantás kíséretében, majd egyenesen a szemébe nézek. – Ez nagyon szexista volt. Egy randi majd betölti az űrt az életemben? Kérlek… Ennél többre számítottam a korosztályodtól.

Meg sem próbálom leplezni, ahogy a szemem forgatom.

Miller keze megáll a levegőben, megvető pillantással néz felém.

– Egy férfira van szükséged, aki megszereli a szivárgó csöveket – vágja rá pléhpofával, és az emelet felé sandít. A harmadik árajánlatot kértem már be. – És egy másikra, aki kijavítja a gipszkartont.

Ó.

– Akkor is szexista – motyogom. – A legutolsó villanyszerelési ajánlatot egy nő adta.

– Persze – tart drámai szünetet Miller. – De ha már felhoztad, szerintem egy randiba se halnál bele.

– Nem én hoztam fel!

Azt hiszem. Francos tinik! Az ő korában én közel se voltam ennyire magabiztos.

– Egy kis románc jót tenne a kreativitásodnak. És talán azt is tudná, hogy kell használni egy kalapácsot.

– Miller!

– Mi van? – néz fel az állványból. – Ne kapd fel a vizet, nem rosszindulatból mondtam! Szükséged van segítségre a ház körül. És egy randira is.

– Én nem… – de gyorsan elhallgatok.

Nem érdekes. Nem fogok vitatkozni a tinédzser nem alkalmazottammal a nem létező szerelmi életemről. Amihez semmi köze. Egyébként is, manapság a tinik a veszekedés nagymesterei. Most Mrs. Bianchira kell koncentrálnom. Na nem mintha tehetnék bármit is azon kívül, hogy az öltöző függönyét bámulom, és várok.

– Csinálhatnék neked egy online társkereső profilt.

Oké, ezt az ötletet most azonnal, csírájában kell elfojtanom.

– Online randi? Te próbáltad már, Miller? – kérdezek vissza, és igyekszem a lehető legkomolyabbnak tűnni.

Szemöldököm a magasban, kezem a csípőmre támasztva. Ezek a mai kölykök! Fogalmuk sincs arról, milyen is a való világ.

– Természetesen nem. Még gimibe járok – gúnyolódik.

– Pontosan. Engedd meg, hogy felvilágosítsalak. A netes randi egy igazi rémálom. Az egyetlen jó párosítás, amire online tettem szert, az Gary volt, úgyhogy kösz az ajánlatot, de nem.

– Gary egy macska.

– Így van.

– Akkor legyél vénlány, nekem mindegy.

– Kösz – vágom rá szárazon.

– Rám hagyhatod ezt a kócerájt – mutat körbe a boltomon –, ha elpatkolsz.

– Huszonhét éves vagyok.

– Parkolópályán vagy, örökös nélkül.

Ez a srác…

– Örökös? Csak nem történelmi romantikus regényeket kell olvasnotok az albanyi gimiben?

Miller megvonja a vállát, és levesz egy zöld gyapjúkabátot az állványról. Nem tudom eldönteni, hogy rám unt-e, vagy csak a jövőbeli örökségén mereng.

– Mihez kezdesz ezzel? – kérdezi, és végigsimít a kabát hajtókáján.

– Még nem tudom – pillantok a kabátra a válla fölött. Húsz dolcsival többet fizettem érte, mint szerettem volna, de teljesen elvarázsolt a színe. – Az anyaga időtlen, de a válltöméstől meg kell szabadulni, szóval teljesen át kell dolgoznom. De igazán szép darab, nem?

– Kibonthatom a varrásokat? – kérdezi kezében a varratbontóval.

Megengedem neki, és újra az öltöző felé fordulok, a potenciális vevőmre koncentrálok.

– Van valami, ami nem tetszik a ruhában? – szólok be óvatosan. – Szívesen megoldom. Bármit meg tudok csinálni.

Egy újabb másodpercnyi csend, majd a függöny mögül hirtelen előlép Mrs. Bianchi abban a ruhában, amiben érkezett. A ruhámat a karján tartja. Elszorul a szívem. Utálta. Biztosan utálta! Nem is volt rajta még annyi ideig se, hogy megmutassa nekem, vagy megpördüljön benne a sarokban álló nagy, háromrészes tükör előtt.

– Hogy tetszett? – teszem fel a kérdést még mindig reménykedve, bár az arca nem árul el semmit.

Tudom, hogy a ruha tökéletes, de lehet, hogy ő ezt másként látja? Talán önmagában a régi ruhák átalakításával van gondja, vagy egyszerűen csak nem neki való a végeredmény?

Töprengve méreget, számító tekintete végigfut a bolton. Valóban egy kissé csupasz, bár én inkább az „ízlésesen minimalista” jelzőt használom a „nincs-semmi-pénzem-sikkes” helyett.

Csak most jövök rá, hogy az árról még nem is beszéltünk. Alul fog értékelni. Hm… Hát jó. Ha a költségeim megtérülnek, talán az is elég, ha szerzek egy visszatérő vendéget. Az eredeti ruhát a szakadás és a folt miatt nagyon olcsón szereztem meg Schenectadyben egy garázsvásáron.

– Maga nagyon tehetséges, Audrey – szólal meg végre Mrs. Bianchi.

Erre nem voltam felkészülve. Nem a legjobb indítás egy alkudozáshoz.

– Köszönöm? – válaszolom, de még én is hallom a kérdőjelet a szó végén, úgyhogy egy kicsivel magabiztosabban újra megpróbálom azt remélve, hogy a hangomból kiérezhető a „drága” és a „megéri” jelző is. – Köszönöm.

Ki is húzom magam egy kicsit.

– Hogy lehet, hogy még nem hallottam magáról?

– Nos, ez a hely nem éppen… ideális, és még csak most vágtam bele. Az ügyfélszerzés és a készletbővítés fázisában vagyok.

– Albanyban? – sandít felém Mrs. Bianchi, magasba emelkedő szemöldöke elárulja, mennyire nevetségesnek tartja az ötletet. – Miért nem a városban van?

Naná, hogy New Yorkra gondol.

– Ott drága az élet – válaszolom.

Ez egy olyan indok, amit mindenki megért. New York a legtöbb embernek nagyon drága. És igaz is. Többé-kevésbé. Részben.

– Sok nagy horderejű eseményen veszek részt New Yorkban – folytatja Mrs. Bianchi. – Jótékonysági rendezvények, adománygyűjtések, ilyesmik.

Alábecsültem a tárgyalási képességeit. Mrs. Bianchi pontosan tudja, mit csinál. Egyértelmű, hogy kedvezményt akar. Végigmérem a cipőjét és a táskáját. Drága. Klasszikus. De a gazdagok is szeretnek alkudozni.

– És szeretné a ruhámat viselni az egyiken?

– Talán… – válaszolja, de nem úgy tűnik, mint aki át akarja adni nekem a ruhát, hogy betehessem egy ruhatartó zsákba, és elvehessem a vételárat.

Ehelyett körbejárja a boltot, fürkésző tekintete minden egyes részletet megvizsgál, köztük engem is.

Nem szabad ficeregnem.

Sötétszőke hajamat laza copfba fogtam, a vége a vállamat súrolja. Így kényelmes munka közben, és egyébként is nagyon esztétikusnak tartom.

Az exem utálta. Bohém külsőnek nevezte, és nem bókolni akart. Ki tudnád egyenesíteni a hajad a ma esti vacsorához, Audrey?

Hát, igazából nem. Nem tudnám.

Egy hatvanas évek ihlette ruha van rajtam, amit magam készítettem régi, megmentett anyagokból. Pár jól megvarrt betartás, egy finom szegély a nyakvonalnál, szexi alj, és senki sem veszi észre, hogy ez valaha egy asztalterítő volt. Hm. Lehet, hogy hippi vagyok?

Biznisz-Barbie-nak kellett volna öltöznöm, ha tényleg el akarom adni ezt a ruhát, de már késő.

Mrs. Bianchi megáll előttem, a fejem búbjától a lábujjamig végigmér, tekintete inkább dicsér, mint bírál. Biccent egyet, amikor döntésre jut, én pedig reménykedem, hogy ugyanarra gondolunk: elviszi a ruhát, és rendel egy másikat is.

De nem.

– Kedvelem magát, Audrey.

Szuper! Én is kedvelem magam.

Persze ezt nem mondom ki hangosan.

– Tudja, a fiam szerint is nehéz ismerkedni – mondja végül, egyik szemöldökét a magasba húzva.

Jaj, ne! Ne, ne, ne és ne!

Megfordulok, és gyilkos tekintettel nézek Millerre, az se érdekel, ha Mrs. Bianchi látja. Ez az ő hibája. A vevők előtt piszkál azzal, hogy randiznom kellene. Pontosabban egy vevő, mert csak ennyi volt eddig. De akkor is, a lényeg az, hogy Mrs. Bianchi hallotta, miről beszélgettünk, és most össze akar boronálni a fiacskájával.

Márpedig, ha egy pasinak az anyja keres lányt, akkor nem is kell többet mondani róla, igazam van?

Miller felhorkan.

– Életem legjobb munkája – mormolja az orra alatt, de fel se néz a varrásból, amit épp visszafejt, mintha ez valahogy láthatatlanná tehetné őt.

Majd később beszélek a fejével.

Visszafordulva Mrs. Bianchihoz, csípőre teszem az egyik kezem, amolyan tisztelettudó, de mégis tekintélyt parancsoló módon. Itt én irányítok, ugyebár…

– Mrs. Bianchi. Jól értem, hogy valamiféle egyezséget próbál kieszközölni a ruháért és… – itt kis szünetet tartok, hátha magától is rájön, mekkora őrültség a javaslata – …egy randevúért a fiával?

– Isten ments! – legyint azonnal, és tökéletesen játssza el, hogy már a feltételezés is mélységesen megdöbbentette. – A ruháért természetesen fizetni fogok.

– Természetesen – ismétlem az övénél sokkal bizonytalanabb hangon.

Lehet, hogy csak képzeltem ezt a randevús vonalat? Valószínűleg.

– A randi amolyan szívesség lenne inkább – folytatja Mrs. Bianchi könnyedén, mint azok a nők, akik mindig elérik, amit akarnak.

Kiábrándítónak kellene lennie, de igazság szerint… a hölgy mégis elbűvölő.

Az emeleten felszisszen egy cső, amit a vízvezeték-szerelő ízes káromkodása követ.

Utána egy pukkanás, egy biztosíték mehetett ki, mert azonnal elsötétül minden. Szerencsére odakint süt a nap, így nem borul ránk a vaksötét. Az ablakokon bőven elegendő természetes fény jut a boltba.

Semmi gond.

Minden rendben.

Igen, kissé fura.

Kiegyenesítem a vállamat, felkészülök. Úgy akarom lezárni ezt az eladást, hogy ne kelljen elmennem egy rémes randira valakivel, aki nem tud ágyba bújni senkivel, hacsak az anyja le nem szervezi neki.

És akkor a szemem sarkából megpillantom Garyt. Vörös, túlsúlyos teste lassan előbújik a pinceajtó mögül, szájában egy… Édes istenem! Ennyit a humánus egércsapdáról, amire tizenhárom dollárt költöttem. Nyugodj békében, kishaver!

Egy pillanat… az az egér még mozog?

Kaphatnék pár percet? Csak egyet?

Tudjátok, mit? Egy rossz randi még sose ártott senkinek. Építi a személyiséget. Egy napon vicces történet lesz belőle.

Mrs. Bianchinak azonnal el kell hagynia a boltot. Kezem a derekára csúsztatom, és gyorsan a bejárati ajtó felé vezetem, mielőtt még az internetről szerzett leghűbb társam egy élő egeret hajít a potenciális vevőm lába elé.

– A fia az alagsorban lakik, Mrs. Bianchi?

A hölgy felnevet.

– Istenem, dehogy! Saját lakása van. És munkája. Nagyon jó munkája.

Remek. Akkor ő fizet.

– És pontosan mire gondolt?

MÁSODIK FEJEZET

Nincs nyoma emberrabló furgonnak, amikor a találkozó helyszínéhez közeledek. Ahogy Mrs. Bianchinak sem. Csak úgy tudtam kitessékelni a boltból, hogy gyorsan beleegyeztem: egy óra múlva találkozunk az utca túloldalán a kapuknál. Amilyen hülye vagyok, elfelejtettem megkérdezni, hogy hová megyünk. Sőt, egyáltalán nem tettem fel kérdést.

Túlságosan kecsegtető volt az ajánlata ahhoz, hogy olyan apróságokkal foglalkozzak, mint hogy talán elrabolnak, vagy hogy hová is akar vinni. Szóltam Millernek, hogy hívja a rendőrséget, ha másnap nem találna meg, ő azt mondta, oké, és ennyi volt.

Statisztikailag elég csekély a valószínűsége annak, hogy ez a nő egy embercsempész-hálózat tagja legyen. Valószínűleg minden rendben lesz, de az biztos, hogy nem szállok be mellé, ha egy fehér, ablaktalan furgont vezet.

Átvágok az Eagle Streeten, a ruhatartó zsák az alkaromon pihen. Megígértem Mrs. Bianchinak, hogy magammal hozom a ruháját, amikor kitessékeltem az ajtón, miközben a macskám a hátunk mögött lassan baktatott szájában az új barátjával.

Aki élt és virult. Amint megfordultam, Gary elengedte, majd a mancsával a földhöz tapasztotta és felnézett rám. Be kell vallanom, a tekintete egyértelműen lesújtó volt. Nem tudom, hogy a lakóhelyünk állapota miatt, vagy egyszerűen azért, mert úgy gondolta, nem vagyok képes gondoskodni róla. Később majd lesz egy-két szavam hozzá a viselkedésével kapcsolatban.

Mindegy, most már a kapuknál vagyok. A kormányzó villájának bejáratánál, hogy pontos legyek. Az ember azt gondolná, hogy egy kormányzó inkább a Hamptonhoz hasonló környéken lakik, de nem. A jó öreg Albanyban ez is másként van. Az alapító atyák ezúttal nem voltak előrelátóak. A Niagara-vízesés a turizmus miatt lett volna sokkal jobb. Poughkeepsie pedig már csak azért is, mert viccesen hangzik.

Miért van az, hogy az államok fővárosai mindig a legvalószínűtlenebb települések? Ott van például Illinois, fővárosa Springfield. Ostoba. Akik az általánosban megbuktak az államok fővárosairól szóló teszten, mind azt hiszik, Chicago. Főleg azért, mert Chicago az egyetlen illinois-i város, amiről már mindenki hallott. Az egész fővárosteszt egy nagy átverés, ha engem kérdeztek. Hogy lehet az, hogy Kaliforniának nem Los Angeles a fővárosa? Nevetséges. A floridai St. Augustine Amerika legrégebbi városa, de naná, hogy össze kell zavarni a fiatal agyakat azzal, hogy Florida állam fővárosát inkább Tallahassee-be rakják! Létezik egyáltalán ilyen nevű város? Ott van Miami, a Disney World, St. Augustine és egy halom tengerpart, és végül ott van… Tallahassee.

A járdán topogok a lápfejemmel.

Talán egy-két perccel hamarabb érkeztem, mert öt percre saccoltam az ideutat, de harminc másodperc bőven elég volt. Nem zavarna, ha Mrs. Bianchi meggondolta volna magát – az, hogy felültet egy anya, aki össze akar boronálni a fiával, messze van attól, hogy felkerüljön életem legrosszabb randijainak toplistájára. Tényleg nem zavarna. De ha nem akarná kifizetni a ruhát, az már igen. Ráadásul a megállapodásunk kissé túlmutatott ezen a ruhán. Tessék, itt kurválkodok a divatért.

Persze nem szó szerint. Ugyan nem volt egyértelmű, de én azért tisztáztam. A csók nem kötelező.

Szegény srác! Az anyjára van szüksége, hogy elmehessen egy csókmentes randira! Bizonyára nagyon visszataszító, vagy reménytelen eset. Mrs. Bianchi megesküdött, hogy nem a pincéjében lakik. Bár azt elárulta, hogy amikor a városban van, nála száll meg, de nem győzte kihangsúlyozni, hogy ő maga Manhattanben él, és nem lesz az utunkban.

Aha…

Várakozás közben próbálom elképzelni, mibe keveredtem. Egy huszonöt és negyvenöt közötti férfi jelenik meg lelki szemeim előtt, akinek tiszteletreméltó állása van, mondjuk, könyvel, vagy műszaki területen dolgozik. Biztos, hogy nem főnök, talán vezető projektkoordinátor. Aki nem randizik. Pontosan öt óra tizennégy perckor ér haza a munkából, este tizenegyig online videójátékokkal játszik, a vacsorája pedig egy megmikrózott félkész kaja.

A felnőtt fiáért aggódó anya havonta egyszer elkocsikázik Albanyba, hogy meglátogassa, de igazából azért jön, hogy megbizonyosodjon róla: mossa a lepedőit, takarítja a fürdőszobát, rendben van-e a kamra, és kérdőre vonja, miért nem talált még egy kedves lányt magának.

Mindegy. Csókmentes randi. Megoldom.

A kettőkor induló bejárásra már összegyűlt a turistacsoport. Naponta négy alkalommal indulnak útnak. Ezt onnan tudom, hogy az ablakomból látom őket, és kíváncsiságból utánanéztem, mi történik. Én magam sosem vettem részt rajta, nem vagyok kocka. Mégis ki akarja körbejárni a kormányzó birtokát? Uncsi! Gondolom tele van régi cuccokkal. És persze a kormányzóval.

Ez valójában nem igaz.

Én imádom a régi cuccokat, ráadásul furamód nagyon bejön New York kormányzója. Ha az ő házába szerveznének turistalátogatást, azt hiszem, könnyedén rálépnék a zaklatás felé vezető útra.

Talán egyszer mégis elmegyek, de mivel előre kell bejelentkezni, és engem most nagyon lefoglal, hogy legatyásodva próbálom felépíteni a vállalkozásomat, nem jutott még rá időm.

És igen, igen. Tudom, hogy a kormányzók általában nem túl szívdöglesztő, idős fehér férfiak, de Russo kormányzó fiatal. Fiatalos. És olasz. És dögös. És bejön nekem. Vessetek meg.

Az ember nem tudja megválasztani, kit szeret.

Ahogy azt sem, hogy kivel maradjon elég sokáig ahhoz, hogy kiderüljön, az általa sugárzott mérhetetlen pöcsfej energia nem véletlen.

Sebaj.

Hol a francban van már Mrs. Bianchi? A telefonomra pillantok. Egy perccel múlt két óra, szóval…

– Audrey!

Mrs. Bianchi hatalmas mosollyal az arcán áll előttem. Jól van, ez fura. Mégis honnan került elő? Esküszöm, kikészülök! Lehet, hogy valamiféle alakváltó? Remélem! Sajnos nem tudok túl sokáig merengeni ezen, mert máris átkarolja a derekamat, mintha régi jó barátok lennénk, és átvezet a kapun.

Egy pillanat!

– Csatlakozunk a turistákhoz?

Istenem! Ez a nő nagyon furcsa! Az a helyzet, hogy megkedveltem, az ösztöneim azt súgják, jó ember. De az ösztöneim már sokszor becsaptak, nem csoda, ha megkérdőjelezem őket. Azaz magamat.

– Hm? – billenti oldalra a fejét zavarodottan.

– Miért megyünk be? Talán itt dolgozik a fia?

Az idegenvezető felé pillantok, de ő idősebb, mint Mrs. Bianchi, nem lehet a fia. Egyébként is, már hatszáz méterrel előbb tart a csoporttal, és a másik irányba mennek. Lelassítom a lépteimet, hogy Mrs. Bianchinak is mérsékelnie kelljen a tempót.

– Nem kellene a csoporttal tartanunk?

Oké, most már kissé aggódom. Gyorsan körbenézek. Nem értem, miért nem kerítettek be máris a szúrós tekintetű, adó-vevős biztonságiak. Arra felkészültem, hogy ma délután esetleg elrabolnak, de arra nem, hogy letartóztatnak, amiért betörtem a kormányzó birtokára. És… a csoportot már nem is látom. Most már hivatalosan is tilosban járunk.

Az nem lehet, hogy letartóztassanak. Egyszerűen nincs rá pénzem.

– Ó… – torpan meg Mrs. Bianchi. – Erről nem beszéltünk?

– Miről is? – pillantok mögé, miközben próbálom az ellenkező irányba fordítani.

Talán még elérhetjük a többieket. Nem lehetnek olyan messze.

És tessék, máris a hatalmas veranda oldalsó ajtajánál vagyunk, Mrs. Bianchi pedig a kilincs után nyúl.

– Mrs. Bianchi – figyelmeztetem szinte már zihálva –, itt nem mehetünk be.

– Dehogynem! Ezt az ajtót sosem zárják be – válaszolja, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga, és benyomja az ajtót.

– Emlékszik, amikor azt mondta, a netes randi nagyon nehéz dolog?

– Igen.

Esélyem sincs, hogy kifejtsem a véleményem, mert Mrs. Bianchi máris elveszi tőlem a ruhatároló zsákot, majd ráhajtogatja egy karosszékre, mintha csak otthon lenne, ami nevetséges, hiszen a villa New York állam tulajdona, és…

Ó…

Jaj, ne…

– Nos, ezzel Warren is így van – folytatja a folyosón lépdelve, miközben én egy oldalsó ajtónál lefagyva állok a kormányzó házában. – Maga tökéletes. Pontosan erre van szüksége! Jó előérzetem van kettejükkel kapcsolatban, és az ösztöneim sosem csalnak meg.

Warren Russo. New York állam kormányzója. Akinek az anyja szervez randevút.

Ööö… velem?

– Audrey? Jön? – áll meg Mrs. Bianchi, amikor észreveszi, hogy nem követem. – Csak pár percünk van, mielőtt elmegy a városból, hogy találkozzon a polgármesterrel. Mindenképpen be akartam szorítani mára ezt, hogy még a hétvégi adománygyűjtés előtt találkozhassanak.

– Maga a kormányzó anyja? – sziszegem a kérdést halkan.

Nem is tudom, miért, de úgy érzem, ennél hangosabban most nem illene beszélnem.

Rendben, elismerem, említett valamit egy adománygyűjtésről, miközben kitessékeltem a boltból. Emlékszem, a történelem legunalmasabb randijának hangzott, de ingyen vacsorával kecsegtetett egy nem romantikus környezetben, szóval, úgy gondoltam, csak nyerhetek vele.

– Talán ezt sem említettem? – ráncolja össze a homlokát, fejét kicsit oldalra billenti.

Nem ismerem túl jól, de biztos vagyok benne, hogy Mrs. Bianchi ezt az arckifejezést veti be, amikor ártatlanságot színlel, holott nyakig benne van a slamasztikában.

– Tökéletesen biztos vagyok benne, hogy ezt elfelejtette megemlíteni – válaszolom még mindig suttogva, némi szarkazmussal a hangomban.

A helyzet az, hogy a kormányzó iránt érzett vonzalmam teljesen ártalmatlan. Nem követem az interneten – túl sokszor. Ez amolyan átlagos, társadalmilag teljesen elfogadható érdeklődés. Nem is tudok róla sokat, azt sem, hogyan néz ki az anyja. Vagy azt, hogy a vezetékneve nem Bianchi, hanem Russo.

Pedig ez az információ sokkal hasznosabb lett volna, mint az, hogy hogyan néz ki a kutyája. Duke. Pontosan tudom, hogy néz ki Duke, mert végigpörgettem a kormányzó Instagramját – persze teljesen normális, hétköznapi érdeklődéssel, és egy halom képet találtam a kutyáról a művészien megkreált politikai témájú posztok és a kormányzót egy-egy törvényjavaslat beiktató aláírása közben ábrázoló fotó között.

Igen. Ha belegondolok, nem is posztol túl sok képet magáról. De Duke nagyon cuki. Egy juhász-husky keverék, ha ez bárkit is érdekel. Olyan kutya, akiből kinézed, hogy vészhelyzetben képes egyedül megnyomni a tűzjelzőt, evakuálni az egész épületet, és közben még egy pokrócot is magával visz, nehogy megfázzon valaki, amíg megérkezik a segítség. Egy Great Neck-i menhelyről származik, és mondhatjuk, hogy elbűvölt.

Jó lett volna, ha a kormányzó anyjára is rákerestem volna.

Akárhogy is, ez nem fog működni.

Mrs. Bianchi megérzése most hatalmasat tévedett.

Ezt próbálom épp elmagyarázni neki az ajtó felé haladva, de Mrs. Bianchi nem valami jó hallgatóság. A folyosó felé cibál, miközben Warrent próbálja eladni nekem.

Az anyák már csak ilyenek.

– Figyeljen! Tudom, hogy kissé hűvösnek tűnik – folytatja Mrs. Bianchi, és bevezet egy rémesen berendezett szalonféleségbe. – De ha felenged, egy igazi kincs!

Nem erről van szó. Én tényleg szexisnek találom a hűvös viselkedést. A főnökösködő, magabiztos rezgés az elevenembe talál.

De ez akkor se történhet meg.

Ez itt… nem az én világom. Én ruhatervező vagyok. Ráadásul nem a híres, hanem az éhező fajta! Még abban sem vagyok biztos, hogy tervezőnek vagy inkább újratervezőnek kellene-e neveznem magam! Vagy átalakítónak. Az exem utálta az egészet. Ő hobbinak nevezte, nem karriernek. Ez azért nem olyan, mintha orvos lennél, Audrey. Vagy valami elfogadható, mondjuk, fogász.

A seggfej.

Seggfej vagy sem, ez az összeboronálási kísérlet több mint nevetséges. Mrs. Bianchinak abban valószínűleg igaza van, hogy egy szingli politikusnak elég nehéz randevúzni, a netes társkeresés szóba se jöhet. Egy Warren Russo nem húzogathat senkit jobbra-balra.

Kollégával se randizhat, hiszen ő a főnök. Nem csíphet fel egy gyakornokot, sőt még a hivatalvezetőjével se kavarhat anélkül, hogy kínos politikai ügy ne lenne belőle.

De az anyja biztosan ismer egy kedves tanítónőt, akivel összehozhatja! Egy szép lányt, akinek az apja egy gyógyszeripari céget vezet. Vagy ha ő nem is, de egy barátnője tutira ismer valakit!

Az ajtóra pillantok, és már a menekülőutat tervezem, amikor valami nedves böki meg a tenyeremet.

– Ó, ez Duke! – kiáltok fel lelkesen, amikor meglátom a farokcsóváló négylábút.

Imádom a kutyákat. Minden kutyát. Ha kutyát látok, azonnal meg akarom simogatni. Mindig. Mindegyiket. Kivétel nélkül. Ha Mrs. Bianchi egy olyan furgonnal jött volna, ami tele van kutyakölykökkel, kérdés nélkül beszálltam volna.

Máris indulok, csak előbb megsimogatom Duke-ot.

– Hullik a szőre – jegyzi meg Mrs. Bianchi nem túl nagy lelkesedéssel.

– Nem számít!

Térdre ereszkedve vakarom Duke fejét a füle mögött. Nem akarok felvágni, de Duke eléggé odavan értem. Levágta magát a földre, a hátára fordult, és a hasát mutogatja, őszinte örömmel az arcán hallgatja, ahogy azt gügyögöm, milyen jófiú. Ekkor kerül a látóterembe egy pár tökéletesre fényezett cipőorr.

Ó, basszus!

Volt, hogy elképzeltem pár mocskos jelenetet, amiben a kormányzó előtt térdelek, de az biztos, hogy egyikben sem kapott szerepet a kutyája. Vagy az anyja.

A szívem majd kiugrik a helyéről, érzem, ahogy elpirulok, miközben felemelem a fejem, hogy bebizonyosodjon: a csillogó cipőt valóban Warren Russo viseli. Az az igazság, hogy a vágyaink tárgyának nem lenne szabad valósággá válnia. Warren csak egy fantázia, és még olyankor sincs semmi közös bennünk, leszámítva az őrjítő szexet.

De ő az.

Feltápászkodom, a levegőben egy maroknyi kutyaszőr lebeg. A lábamnál Duke morogva jelzi, nem örül, hogy véget ért a hassimi.

– Warren, ő itt Audrey Gibson – mutat be a fiának Mrs. Bianchi.

Egy elszabadult tincset a fülem mögé tűrök, majd kezet rázunk.

Mintha csak kampányolna.

Istenem… A kormányzónak fogalma sincs az anyja tervéről!

– Audrey, örülök, hogy találkoztunk.

Illedelmes. Felületes. Rideg.

– Audrey lesz a partnered szombaton – teszi hozzá az anyja.

A bejelentés úgy csap le Warrenre, mint egy hároméves festékes ujjakkal a hófehér kanapéra.