A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Karina Halle: The Royals Next Door, 2021

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Bűnbe született (Átkozottak 1.), 2017 • Túl közel hozzád, 2017

Bármi áron (Átkozottak 2.), 2018

Veszélyes trükkök (Átkozottak 3.), 2018

Nem lennék nélküled (McGregor testvérek történetei 1.), 2018

Egy lépéssel közelebb (McGregor testvérek történetei 2.), 2019

Éjszaka a tiéd leszek (McGregor testvérek történetei 3.), 2019

Amikor megláttuk egymást (McGregor testvérek történetei 4.), 2019

Veled biztonságban vagyok (McGregor testvérek történetei 5.), 2019

A lázadó herceg (Északi dinasztiák 1.), 2020

A féktelen trónörökös (Északi dinasztiák 2.) 2020

Az elérhetetlen uralkodó (Északi dinasztiák 3.) 2021

Nemes kísértés (Északi dinasztiák 4.), 2021

The Royals Next Door

Copyright © 2021 Karina Halle

All rights reserved.

Hungarian translation © Ladányi Klára, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Németh Renáta és Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektor: Valentin Kristóf

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5702-30-5

Taylornak
És a szüleimnek, Tuulinak és Svennek

1.

Nicky Graves épp most rókázott a táskámba.

Igazából az én hibám. Tudtam, hogy rosszul van, még annak ellenére is, hogy összeszedte minden, nyolcévesekre jellemző bátorságát, hogy leplezze. Emlékszem, amikor én ennyi idős voltam, és egy cseppet is melegebbnek éreztem a homlokom, a napot a nővérszobában töltöttem, és vártam anyát. Csak ne kelljen suliba menni.

Csakhogy Nicky szeret iskolába járni (és mivel én vagyok a másodikos osztályfőnöke, megtiszteltetésnek kellene ezt vennem), úgyhogy addig tettette, hogy jól van, ameddig csak bírta.

Az egészet lassított felvételként láttam. Épp felolvastam az osztálynak a Mercy Watsonból, a kedvenc könyvsorozatukból, és arról beszéltünk, mennyire szereti a malac a vajat, amikor Nicky arca félelmetesen zöld árnyalatot öltött. A szájához kapta a kezét, és még mielőtt bármit is csinálhattam volna, már az asztalom mellett álló szemetes felé rohant. Amivel nem is lett volna gond, ha nem hagyom mellette a táskámat, vagy ha Nicky, LeBron Jameshez hasonlóan, tűpontosan célozna.

– Bocsánat, Miss Evans! – siránkozik Nicky, a valaha szép bőrtáskám mellett állva, amit még évekkel ezelőtt vettem egy mexikói nyaralás alkalmával a volt barátommal, Joey-val. Azt hiszem, igencsak találó, hogy egy rakás hányadék lett belőle, épp úgy, ahogy a kapcsolatunkból is. Metaforák kezdőknek.

– Semmi baj, Nicky! – mondom. Igyekszem nyugodtnak tűnni, habár érzem, hogy az osztályon kezd úrrá lenni a pánik, ahogy egyre többen pfujolnak és kiabálnak olyanokat, hogy „Nicky behányt! Okádós Nicky!” meg „Mindjárt rókázom!”

Gyakorlatilag ledobom a könyvet, és odasietek hozzá, miközben próbálom megőrizni a nyugalmamat. Nem ezt élvezem legjobban a munkámban, és talán én vagyok az egyetlen tanító, akinek még mindig könnyen felfordul a gyomra. Magamhoz veszek egy doboz zsebkendőt, és valahogy sikerül letisztítanom Nickyt, felhívnom az iskolaorvost meg az édesanyját, hogy jöjjön érte, majd megnyugtatom az osztályt.

A táskányi hányással viszont csak a kicsöngetés után tudok foglalkozni.

Azon töprengek, hogy dobjam-e ki az egészet így, ahogy van, amikor kopognak. Az elsős tanító, Cynthia Bautista kukucskál be az ajtón, arca csupa együttérzés. És talán egy kis undorral megfűszerezve.

– Minden rendben? Hallottam, hogy volt egy kis beteged.

A táskám felé intek, amihez azóta sem nyúltam.

– Hát, azt hiszem, vennem kell egy új táskát.

Bejön, végigméri és elfintorodik.

– Ó, bassza meg! – Aztán a szájához kapja a kezét és felnevet. – Bocsánat! Ez nem vicces.

– Ne félj, ha veled történt volna ugyanez, én is nevetnék!

Cynthia azon kevés kollégák egyike, akit a barátomnak tekintek. Nem mintha nehéz lenne kijönni velem, a másoknak való megfelelést gyerekkorom óta belém nevelték, ám itt csak kevesen értenek meg engem, különösen a lakóhelyemen és az iskolarendszerben. Nagyon merev, hierarchikus a rendszer itt, a Salt Spring-szigeti Általános Iskolában, és még mindig újoncként kezelnek, annak ellenére, hogy már régóta itt dolgozom és élek. Azt mondják, a legtöbben, akik a Salt Spring-szigetre költöznek, pár éven belül tovább is állnak, de ha kibírod legalább öt évig, akkor „igazi szigetlakónak” minősülsz. Én már öt éve itt élek, de még mindig nem férkőztem senki közelébe. Mintha az emberek úgy gondolnák, hogy végül úgyis továbbállok.

– Azt hiszem, ezt ki kell dobnod – mondja Cynthia fintorogva. – Van benne valami értékes?

Sóhajtva bólintok.

– A pénztárcám, némi smink, egy könyv és Tic Tac.

Plusz a gyógyszer a szorongásomra, teszem hozzá magamban. De neki ezt nem kell tudnia.

Aztán bevillan valami.

– Várj! Talán… – Leguggolok, és óvatosan megbököm a külső zsebet, amibe, úgy emlékszem, reggel becsúsztattam a bankkártyámat, miután kifizettem a kávémat a Salty Seas Kávézónál. Úgy tűnik, a bankkártyám és a hitelkártyám is szerencsésen megúszta a Nicky gyomortartalmával való találkozást. Sajnos, ez csak róluk mondható el.

– A francba! – csapom le a kártyákat az asztalra, majd egy elcsigázott pillantást küldök Cynthia felé. – Tennél nekem egy szívességet?

– Ne is álmodj! – mondja, miközben határozottan csóválja a fejét. Cynthiát kemény fából faragták. Egyedül vándorolt be a Fülöp-szigetekről húszévesen, keresztülment egy borzalmas váláson, és most egyedül neveli a tízéves lányát. – Az a táska veszett ügy, az összes beltartalmával egyetemben! Bármikor igényelhetsz új jogsit, vehetsz új sminket, könyveket és Tic Tacot is.

Igaza van. Az órára pillantok. Épphogy elmúlt három óra, ami azt jelenti, hogy bőven van időm elmenni a biztosítóhoz és elintézhetem az új jogosítványt is. Szerencsére az iskolánk a városka szívében van, közel mindenhez.

– Azt hiszem, most megyek és elintézem, még mielőtt elfelejteném. Van valahol veszélyeshulladék-gyűjtőnk? – méregetem a táskát.

Cynthia úgy néz rám, mintha megőrültem volna.

– Te most akarod megcsináltatni a jogsidat? Voltál ma már odakint?

Megrázom a fejem. A szünetben és ebédidő alatt az asztalomnál könyvet olvastam, az esti podcastom előkészületeként. Át akartam futni még egyszer, hogy biztosan stimmeljen minden az értékelésemben.

– Miért, mi történt?

A sziget apró, és nem sok minden történik errefelé. Lehet, hippik tüntetnek egy mobiltelefon-torony miatt, vagy ilyesmi.

Cynthia szeme kikerekedik, az arcára izgatott, tájékozott kifejezés ül ki.

– Nem hallottad?

Bambán bámulok rá, és összefonom a karom. A válasz nyilván egy nem.

– Mit?

– Tudod ki Edward herceg és MRed?

Hogy hallottam-e Edward hercegről és MRedről, azaz Monica Redről, azaz Monica, fairfaxi hercegnéről?

– Cynthia, ugyan egy szigeten élek, de nem a világ legvégén!

– Hát, pedig pont így tűnik! Itt vannak! Mármint most, ebben a pillanatban! Ingatlanokat néznek. Az egész sziget ezen pörög. Hidroplánon érkeztek a lesifotósok, mert a kompok tele vannak leskelődőkkel, vagy hogy mondjátok. Az egész város megbénult.

A zsibbadt agyammal szinte képtelen vagyok felfogni mindezt.

Ugyanis Edward herceg, Beatrix királynő és Albert herceg kisebbik fia feleségül vette a Grammy-díjas énekesnőt, MRedet, amitől a média teljesen felbolydult. Nem elég, hogy Monica fekete bőrű, még amerikai is, aki ráadásul sikeres pályát futott be, amiben valószínűleg közrejátszhatott pár merészebb dal, ledér ruhás videó és előadás, amik futótűzként terjedtek el a neten. Más szóval, a brit média elég brutálisan bánt mindkettejükkel, nem riadva vissza a rasszizmustól vagy a ribancnak titulálástól sem. Nem vagyok éppen a királyi család megszállottja, de ezt az esetet nyomon követtem (mindenhol erről írnak), és soha nem láttam, hogy bárhol is egy rossz szót szóltak volna Eddie bátyjáról, Daniel hercegről, aki pedig hatalmas nőcsábász és agglegény.

Mindenesetre azt lehozták mindenütt, hogy Monica és Eddie elhagyják az Egyesült Királyságot egy évre, aminek miértjére azonban nem adtak magyarázatot. Egyesek úgy gondolták, biztosan Seattle-be mennek, hogy Monica szüleinek közelében legyenek. Mások szerint Indiába utaznak, ahol a pár már többször is járt korábban jótékonysági munka kapcsán.

Az soha nem jutott volna eszembe, hogy ezt az apró, brit columbiai szigetet választják majd, ami ugyan kicsike, mégis csodás menedék Vancouver-sziget és a kontinens között.

Még mindig nem hiszem el! Ez lehetetlen!

– Biztos vagy te ebben? – kérdezem Cynthiát. – Talán csak egy színész látogatott a szigetre, vagy valami ilyesmi.

A szigetünk híresen alkalmas elvonulóhely az arra vágyók számára (magam is állíthatom, ha nem kellene dolgoznom, ki sem mozdulnék otthonról). Rengeteg közismert író dolgozik itt a kis kuckójában, és hajdani zenészek is feltűnnek néha a kocsmákban, ahogy az sem meglepő, hogy Barbara Streisandtól Raffiig bezárólag mindegyiküknek volt itt nyaralója az évek során.

– Nem. Eddie és Monica az – mondja Cynthia hajthatatlanul. – Nem hiszel nekem? Csak sétálj be a belvárosba, és meglátod, mekkora lázban ég mindenki!

Szinte kifullad, ahogy azt mondja: „lázban ég”, és a szeme is furcsán csillog. Valami azt súgja nekem, hogy Cynthia nagyon élvezi a helyzetet. A mi csendes kisvárosunkat lesifotósok lepték el? Szerintem ez borzalmasan hangzik! Én a nyaralók okozta tömeget sem bírom, ami még majd csak két hét múlva esedékes.

– Oké. Azt hiszem, akkor hazamegyek, és remélem, nem futok bele egy rendőrbe sem.

– Áh, mindet kivezényelték, hogy megfékezzék az őrületet – mondja vidáman, miközben úgy ütögeti össze az ujjait, mint Mr. Burns A Simpson családból.

Elköszönünk egymástól, aztán felveszem a hányásos táskát és elviszem az orvosi szobába, ahol Judy még mindig takarít (napközben iskolanővér, este pedig felszolgáló a Sitka Spruce Étteremben, aki soha nem azt hozza elsőre, amit kértem). Még csak rá sem néz, úgy mondja, hogy majd kidobja helyettem, mintha egy hullától kellene megszabadulnia. Mostanra már nagyjából így is érzek, úgyhogy gyorsan elhagyom a helyiséget, még mielőtt Judy meggondolhatná magát.

Az iskolát három óra után szeretem a legjobban. Ilyenkor általában néhány diák még itt kóricál, hogy elüssék az idejüket valamivel, amíg várják, hogy értük jöjjenek. Ma azonban süt a nap, meleg és száraz az idő (a szokásossal ellentétben, ami hideg, szomorkás és nyálkás), úgyhogy minden gyerek odakint tartózkodik. Egyedül én vagyok a folyosón, és élvezem, ahogy távolodom minden stressztől és felelősségtől, ráadásul magamban lehetek.

Lassan megyek végig a folyosón, és mosolyogva nézem végig a gyerekek kiállított alkotásait, majd kilépek a kapun és a kocsim felé veszem az irányt a parkolóban. Egy 2000-es, ferde hátú Honda Civicem van, amit csak Kukának hívok (mivel ezüstszínű és horpadt), és zöld, szőrös üléshuzatot vettem bele, hogy teljes legyen a Kukalakó Oszkár fíling. A szigeten majdnem mindenki elektromos autóval jár, ami az én kívánságlistámon is szerepel (a spórolási célkitűzéssel egyetemben), ám mivel lényegében egy fizetésből tartom fenn saját magamat és az édesanyámat, az új autó is csak egy álom, mint a világ körüli út vagy egy arra érdemes fickó szerelme.

Ezzel együtt is nagyon szeretem Kukát. Kijavíttathatnám a horpadásokat rajta, de a szigeten senkit nem zavar, és az üzemanyag-fogyasztása is jó. A visszapillantó tükörről egy pár szőrös dobókocka lóg, amit még tinikoromban nyert nekem az apám egy játékgépből, még mielőtt lelépett volna tőlünk, a kesztyűtartóm pedig tele van Tic Tackal (amitől enyhén függő lettem), kompjegyekkel, és ki tudja még, mi mással.

Beülök az autómba, és bár nem kell keresztülmennem a városon, hogy hazajussak, már tudom, miről beszélt Cynthia. A belvárosba vezető főút mindkét oldalán autók sorakoznak összevissza parkolva. Általában nem ilyen szokott lenni egy átlagos júniusi csütörtök délután. Inkább hasonlít a nyári főszezonban a vasárnapi piacra érkező tömegre, annak is a szteroiddal feldúsított változatára. Most viszont, azt hiszem, nem az organikus gazdaságokból származó zöldségek vagy a kenderalapú ruhák, és még csak nem is a vegán puncitáskák (bizony, ez létező dolog, és pont olyan is, mint amilyennek hangzik!) a fő attrakciók. A fényképezőgépeikkel és telefonjaikkal felfegyverzett emberek most inkább azért állnak készen, hátha lekaphatják a dezertőr királyi sarjakat.

Megrázom a fejem és elfordulok, magamban hálát adva, amiért ezzel ma nem kell foglalkoznom. Még mindig úgy hiszem, hogy Cynthia talán tévedett. Mármint én szeretek itt lakni, mert csodás a környék és megfizethető, és elvonultan élhetek, senki nem szól meg érte, de nem hiszem el, hogy Eddie herceg és MRed számára elég vonzó lehet ez a sziget. Tényleg gyönyörű és félreeső hely, de könnyen azon veheted észre magad, hogy itt is ragadsz.

A házam egy szigetnyúlvány csücskében helyezkedik el, amit Scott Pointnak hívnak. Itt él a sziget egyik legtehetősebb és legösszetartóbb közössége.

Természetesen olyan vagyok itt a félszigeten, mint egy szálka, amitől nehéz megszabadulni. A saját házunkban lakunk, egy helyes kis cédruszsindelyes, háromszobás épületben, ami korábban a szomszédos kúria szolgáinak lakhelye volt. A kis Kukámmal a sok csillogó Range Rover és Tesla mellett kell elhajtanom (az igazsághoz hozzátartozik, hogy Kuka eredetileg az anyám kocsija volt, amíg össze nem törte az én Kia Soulomat, de mindegy… hosszú sztori), ráadásul anyámmal nem vagyunk éppen túlságosan jó viszonyban a szomszédainkkal. Kívülállóknak érezzük magunkat, de azért elvagyunk.

Viszont az biztos, hogy a környék gyönyörű. Csak egy szűk kis úton keresztül lehet kijutni a félszigetről, mely örökzöld szamócafákkal szegélyezett, amelyek foszló, sötétvörös kérge olyan vékony és törékeny, akár a japán rizspapír. Mindkét oldalon házak sorakoznak magas cédruskerítések mögé bújva, olyan szellemes nevekkel az egyedileg készített táblákon, mint Henry Menedéke vagy Óceánparti Pihenő. Az épületek között meg-megpillantjuk az óceánt, amin a napfény annyira tündököl, hogy az ember egészen beleborzong. Ebben a napszakban azt üzeni ez a ragyogás, hogy tombol a nyár, nekem pedig az álmodozós időszakom.

Máris arról ábrándozom, hogy fogom a teámat, lemegyek a kikötőbe és élvezem a napot, amikor hirtelen a fékbe taposok.

A szokásos őzcsalád helyett ezúttal egy magas, széles vállú férfi áll az országút közepén, kezét úgy tartja maga előtt, mintha egy soulegyüttes-válogatón készülne indulni.

Francba! A tüdőm szúrni kezd, a szívem zakatol. A szorongásom azonnal a legrosszabb forgatókönyvet rántja elő, ami rendszerint az, hogy az anyukámmal történt valami, amíg munkában voltam. Nincs olyan pillanat, amikor ez a félelem ne ólálkodna a tudatom egy hátsó kis zugában, szóval a tény, hogy egy sötét öltönyös, fapofát vágó vadidegen közeledik felém a dombról, azt sejteti, hogy a legrosszabb rémálmom hamarosan valóra válik.

Már lehúztam az ablakot, így hallom, amit mond.

– Elnézést, kisasszony! – Nagyon erős brit akcentusa van. Inkább udvariatlan, mint együttérző a hangja, amitől egy kissé megnyugszom.

– Tessék? Mi a gond? – kérdezem, és igyekszem nem pánikolni.

Most, hogy egészen közel jött, jobban szemügyre vehetem. Az öltönye tengerészkék egy cseppnyi zöldes beütéssel, elegáns, szépen szabott, alatta vasalt fehér ing és sötétszürke nyakkendő. Olyan fajta öltöny ez, amiről ordít, hogy méregdrága lehetett, nem az átlagember pénztárcájához mérték. Hanem egy magasabb osztályba tartozóéhoz.

Közelről még inkább tiszteletet parancsoló, termetes, akár egy duglászfenyő, a mellkasa széles és erős. A tekintetem az arcára téved, ami passzol a nyers hanghordozásához. Pilótaszemüveget visel, amiről a saját kérdő arckifejezésem tükröződik vissza (ráadásul most szembesülök azzal, hogy a szőke hajam egy madárfészeknek nézhet ki attól, hogy lehúzott ablakkal vezettem), de így is magamon érzem a tekintetét. Ha egy kicsit is tükrözi a ráncokat a homlokán és a sötét szemöldöke közötti, látszólag állandósult árkokat, akkor határozottan rémült vagyok.

Ráadásul van benne valami halványan ismerős, de akárhogy töröm a fejem, nem jövök rá, honnan. Mintha egy híres színészre emlékeztetne, vagy valami ilyesmi.

– Meg kell kérjem, hogy forduljon vissza – mondja hűvösen, kezével mutatva, hogy forduljak meg.

– De hát itt lakom! – ellenkezem.

A szemöldöke közötti ránc még jobban elmélyül, telt ajkát vékony vonallá szorítja. Ez az ember nem viccel. Erős, férfias, szakállas állával az út felé int.

– Mindenképpen meg kell kérjem, hogy forduljon vissza – ismétli.

Rápislogok.

– Elnézést, de mégis kicsoda maga? Nem fordulok vissza! Itt lakom. És ha nem engedi, hogy hazamenjek, az anyám, aki mellesleg többféle mentális zavarral is küzd, riasztani fogja a rendőrséget, ha nem érek haza. A fenébe is, mindjárt hívom én a rendőrséget és feljelentem magát!

A férfi tovább bámul, én pedig a zilált tükörképemet, aztán a pillantásom egy csöppet elkalandozik, és észreveszem, hogy egy kicsit eláll a füle. Ez a kis információ elég ahhoz, hogy egy fokkal kevésbé ijesztőnek tűnjön.

Amikor újra megszólal, arra számítok, hogy ismét megkér rá, hogy menjek el, de helyette azt kérdezi:

– Milyen zavarral?

Sóhajtok. Nem akartam belerángatni ebbe az egészbe az anyám bajait. Igazából csak nagyon kevesen tudják a környezetemben, hogy miben szenved, így az, hogy neki, ennek a parancsolgató, goromba, öltönyös britnek elmondtam az igazat, helytelennek tűnik.

– Dependens személyiségzavarban. És még mielőtt rákérdez, mi van még: borderline személyiségzavar.

Megemeli az állát, és nem tudom, ez a dac jele-e, vagy újabb kérdést akar feltenni, amit egyébként simán megkereshetne a Google-on. Aztán megszólal azon a mély, érdes hangján:

– Mi a lakcíme?

Már majdnem megmondom, amikor észbe kapok.

– Várjon csak! Meg sem mondta, ki maga! Miért kéne egy vadidegennek elárulnom a címemet? Azt hiszi, szeretném, hogy az ablakomban leskelődjön, amíg alszom?

Az arca még nagyobb grimaszba torzul.

– Azt gondolja, hogy valami kukkoló vagyok?

– Nem tudom. Az? Fogalmam sincs, ki maga!

– Harrison vagyok – mondja vonakodva. – Harrison Cole, HSzB. Attól tartok, ha nem bizonyítja nekem, hogy valóban itt lakik, ahogy azt állítja, vissza kell fordulnia. Egész nap ezt csináltam, úgyhogy a legkisebb problémát sem jelent magát is elküldeni.

Azta! Mekkora egy seggfej! Megköszörülöm a torkom.

– Bocsánat, Harrison Cole? Ez egy kitalált név, vagy tényleg így hívják?

Válaszul morog valamit. Ha még jobban összevonná a szemöldökét, félő, hogy széthasadna az arca.

Tovább folytatom. Már nem félek tőle meg a férfias, keménykedő viselkedésétől.

– Ha már az anyám mentális betegségéről kérdezősködött ahelyett, hogy a saját dolgával törődne, árulja már el, mi az a HSzB! Hatalmas Szenvtelen Barom? Hihetetlenül Szemét Bunkó?

– Hivatásos Személyvédelmi Biztos – búgja. – Őfelsége, az Egyesült Királyság királynője megbízásából.

Csak pislogok, ahogy lassan összeállnak a fejemben a dolgok.

– Mármint testőr? Maga… Te jóég, maga Eddie és MRed testőre?

Nem mond semmit, de nem is kell. Egyszerre megvilágosodom, mintha felgyúlt volna a fény a fejemben, hogy miért volt olyan ismerős. Nem filmben láttam őt, hanem a pletykalapokban és a híradóban! Általában nem kerül a középpontba, de időnként feltűnt Eddie és Monica mögött. Ő az, akit a nagyközönség (vagy legalábbis a #FairfayFans hashtagének mohó Twitter-felhasználói) Töprengő Testőrnek meg Szexi Titkos Ügynöknek keresztelt. Nem egy róla szóló rajongói történetre is rábukkantam. (Az alatt pedig, hogy rábukkantam, azt értem, hogy céltudatosan megkerestem és faltam a sztorikat. A podcastomhoz…)

És most itt áll előttem, és azt mondja, menjek el. Ami azt jelenti, hogy a hercegi pár valahol előttem van az úton!

– Átengedem magát, ha be tudja bizonyítani, hogy itt lakik – ismétli a hírhedt Töprengő Testőr. – Mutassa a jogosítványát!

Ó… hogy azt.

A fenébe!