A fordítás az alábbi mű alapján készült:

L. J. Shen: Angry God (All Saints High #3), 2020

Fordította

NAGY BOLDIZSÁR

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A csóktolvaj, 2020

A jövő zenéje, 2020

Szenzációs szerető, 2020

Fékezhetetlen vágy, 2021

Az ördög feketét visel, 2021

Vakmerő (Vágyak iskolája-sorozat 1.), 2021

Vagány (Vágyak iskolája-sorozat 2.), 2021

Copyright © 2020. ANGRY GOD by L.J. Shen

Published by arrangement with
Brower Literary & Management, Inc.

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Nagy Boldizsár, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Németh Renáta munkája.

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektor: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5702-48-0

Első fejezet

LENORA

Lenora, 12; Vaughn, 13

Nem láttál semmit.

Nem jön érted.

Nem is látta az arcodat.

Minden csontom remegett, ahogy megpróbáltam kitörölni az imént látott képet az agyamból.

Összeszorítottam a szemem, és előre-hátra ringatóztam, úgy húztam össze magam a kemény matracon, mint egy garnélarák. Az ágy rozsdás fémlábai nyikorogva súrolták a padlót.

Mindig is óvakodtam egy kicsit a Carlisle-kastélytól, de tíz perccel ezelőttig azt hittem, hogy a szellemek rémisztettek meg, nem a diákok.

Nem egy tizenhárom éves fiú, akinek olyan az arca, mint az Alvó Faun szobornak – hanyagul szép, elképesztően előkelő.

Nem Vaughn Spencer.

Itt nőttem fel, és nem találkoztam még olyan félelmetes dologgal, mint amilyen ez a pimasz amerikai fiú.

Az emberek szerint a Carlisle az egyik legrémisztőbb kísértetjárta kastély Nagy-Britanniában. A 17. századi erődítményben állítólag két szellem is élt. Az elsőt egy inas látta, akit néhány évtizeddel ezelőtt a pincébe zártak. Megesküdött, hogy Madame Tindall szellemét látta, amint a falakat karmolja, vízért könyörög, és azt állítja, hogy a férje megmérgezte. A második szellemet – az említett férj, Lord Tindall szellemét – többen is látták éjjelente a folyosókon bolyongani, néha egy-egy csálén álló kép felé nyúlt, bár egy centit sem mozdított rajtuk.

Azt mondták, hogy Madame Tindall egy steakkéssel szúrta át a Lord szívét, és még meg is csavarta benne az élét, miután rájött, hogy a férfi megmérgezte őt. A legenda szerint a fiatal szobalányt akarta feleségül venni, akit a Madame-mal töltött több évtized gyermektelen házasélet után teherbe ejtett. Az emberek esküdöztek, hogy a kés még mindig látható volt a szellem mellkasában, és zörgő hangot hallatott, valahányszor az nevetett.

Akkor költöztünk ide, amikor a papa tíz éve megnyitotta a Carlisle Tehetséggondozó Előkészítő Iskola nevű rangos művészeti intézményt. Európa legtehetségesebb, legígéretesebb diákjait hívta meg.

Mindannyian eljöttek. Végül is ő volt a nagy Edgar Astalis. Az ember, akinek Napóleont ábrázoló életnagyságú szobra, A császár ott állt a Champs-Élysées kellős közepén.

De mind féltek a szellemekről szóló mendemondák miatt.

Ezen a helyen minden kísérteties volt.

A kastély egy ködös berkshire-i völgyből nőtt ki, sziluettje úgy emelkedett az ég felé, mintha egy rakás fekete kard állna ott nagy kuszaságban. Az udvar kőkerítésén borostyán és vadrózsa kúszott végig, titkos ösvényeket alakítva ki, amelyeken át a diákok gyakran kiosontak éjszaka. A folyosók labirintusszerűek voltak, amelyek mintha folyton a szobrászműterembe vezettek volna vissza.

A kastély szívébe.

A diákok egyenes háttal, feszült arckifejezéssel és a végtelennek tűnő tél hidege miatt pirosra csípett arccal sétáltak az előcsarnokokban. A Carlisle Tehetséggondozó Előkészítő Iskola rosszallóan nézett más olyan állami iskolákra, mint az Eton és a Craigclowan. Papa szerint a rendes előkészítő iskolák azokat a gyengeelméjű, legjobb esetben is középszerű embereket ösztönözték, akik ezüstkanállal a szájukban születtek, nem pedig az igazi vezetőket. Az egyenruhánkhoz tartozott egy fekete köpeny, amelynek bal mellzsebére fényes arannyal varrták fel a Carlisle jelmondatát:

Ars Longa, Vita Brevis.

A művészet hosszú, az élet rövid. Az üzenet világos volt: a halhatatlansághoz csak a művészeten keresztül vezet út. A középszerűség profanitásnak számít. Könyörtelen egy világ volt, és mi egymásnak feszültünk, pórázon tartva, kiéhezetten, kétségbeesetten, és elvakultan idealistán.

Mindössze tizenkét éves voltam, amikor megláttam azt, amit nem kellett volna. Én voltam a legfiatalabb diák a Carlisle Előkészítő által megnyitott nyári tanfolyamon, Vaughn Spencer pedig a második legfiatalabb.

Eleinte féltékeny voltam a fiúra, akinek szeme helyén két fagyos kő fénylett áthatóan. Tizenhárom évesen már márvánnyal dolgozott. Nem viselte a fekete köpenyét, úgy viselkedett, mintha rá nem ugyanazok a szabályok vonatkoznának, mint a többi diákra, és meghajlás nélkül suhant el a tanárok mellett – ami ebben az iskolában hallatlan dolognak számított.

Az apám volt az igazgató, és még én is meghajoltam előtte.

Ha jobban belegondolok, én hajoltam meg legmélyebben.

Azt tanították nekünk, hogy mi vagyunk a világon a legjobbak, a következő művészgeneráció. Megvolt a tehetségünk, a státuszunk, a pénzünk és a lehetőségünk is. De ha mi ezüst voltunk, akkor Vaughn Spencer arany. Ha mi jók voltunk, ő zseniális. És ha mi csillogtunk? Akkor Vaughn ezer nap erejével ragyogott, és minden hamuvá vált körülötte.

Mintha Isten másképp faragta volna őt, különös figyelmet fordítva a részletekre. Az arccsontjai élesebbek voltak, mint a szike pengéje, a szeme a természet leghalványabb kék árnyalata, a haja a legsötétebb fekete tinta. A bőre olyan fehér volt, hogy láttam alatta az ereket, de a szája vöröslött, mint a friss vér – melegen, élőn és megtévesztően.

Elbűvölt engem, és ez dühített. De, mint mindenki más, én is távol tartottam magam tőle. Nem azért jött, hogy barátkozzon. Ezt világossá tette azzal, hogy soha nem jelent meg a nagyteremben vagy a társasági eseményeken.

És miben különbözött még tőlem? Abban, hogy az apám őt csodálta. Nem értettem, hogy a nagy Edgar Astalis miért rajong egy kaliforniai fiúért, mindenesetre ez történt.

Apa azt mondta, Vaughn valami különlegeset fog elérni. Hogy egy nap Michelangelo lesz belőle.

Hittem neki.

És ezért gyűlöltem Vaughnt.

Valójában pontosan tizenöt perccel ezelőttig utáltam Vaughnt, amikor beléptem a sötétkamrába, hogy előhívjam a tegnapi képeket. A fényképezést hobbiból csináltam, nem művészeti céllal. A művészetem az assemblage-ra koncentrált, szobrokat készítettem szemétből. Szerettem csúnya dolgokból szépet formálni.

A hibásból valami hibátlant alkotni.

Ez adott nekem reményt. És szerettem volna reményt adni mindennek, ami nem tökéletes.

Na mindegy, jobb lett volna megvárnom az egyik oktatót, hogy elkísérjen a sötétkamrába. Ez volt a szabály. De volt egy olyan érzésem, hogy a képek, amiket csináltam, szörnyen unalmasak lesznek. Nem akartam, hogy bárki is lássa őket, mielőtt esélyem lenne újracsinálni.

Az éjszaka kellős közepe volt. Senkinek sem kellett volna ott lennie.

És így, mivel szenvedélyesen, fájdalmasan féltékeny voltam Vaughn Spencerre, belesétáltam valamibe, ami zavarba hozott, és furcsa módon dühöt váltott ki belőlem.

Az ágyban a homlokomra csaptam, amikor eszembe jutott a sötétkamrában tanúsított ostoba viselkedésem. Azt motyogtam, hogy „bocsánat”, majd becsaptam az ajtót, és visszarohantam a szobámba.

Leereszkedtem a második emeletre vezető lépcsőn, kettesével szedve a fokokat, nekiütköztem egy harcos szobrának, felsikoltottam, majd futni kezdtem a lányok hálókörletéhez vezető folyosó felé. Minden ajtó egyformának tűnt, és a látásom úgy elhomályosult a pániktól, hogy nem találtam a saját szobámat. Egymás után nyitogattam az ajtókat, bedugtam a fejem, hogy látom-e az ismerős fehér paplant, amit anya horgolt nekem, amikor még kisbaba voltam. Mire a szobámba értem, a szárnyban majdnem minden lány engem átkozott, amiért felébresztettem.

Bebújtam az ágyamba, és ott is maradtam, a paplanom alá rejtőzve.

Nem találhat rád.

Nem jöhet be a lányok hálókörletébe.

A papa kirúgná miatta, akármilyen zseni is.

Amikor meghallottam a folyosón koppanó bőrcipő hangját, a szívem a torkomba ugrott. Egy őr altatódalt fütyült a sötétben. Erőszakos, hangos puffanást hallottam. A szobám előtt a földről torokhangú nyögés szállt fel. Még kisebbre húztam össze magam, a levegő úgy zörgött a tüdőmben, mint egy darab érme egy üres befőttesüvegben.

A szobám ajtaja nyikorogva kinyílt. Egy széllökést éreztem az irányából, amitől felállt a szőr a karomon. A testem megfeszült, mint egy darab kiszáradt agyag: kemény, de törékeny.

„Sápadt arc. Fekete szív. Arany örökség.”

Harry bácsi – akit e falakon belül Fairhurst professzorként ismertek – így jellemezte Vaughnt egy alkalommal az egyik kollégája előtt.

Nem lehetett eltéveszteni azt az energiát, amelyet Vaughn Spencer hozott a szobába, mert úgy szívott magába minden mást, akár egy porszívó. A levegő hirtelen sűrűvé vált a veszélytől odabenn. Úgy éreztem, mintha víz alatt próbálnék lélegezni.

A térdeim összecsapódtak a paplan alatt, miközben úgy tettem, mintha aludnék. A Carlisle-kastélyban elviselhetetlenül párás volt a nyár, és én egy pólót meg egy rövidnadrágot viseltem.

Mozgott a sötétben, de nem hallottam, merre, amitől még jobban megijedtem. Az jutott eszembe hirtelen, hogy akár meg is ölhet – mondjuk, megfojthat. Nem volt kétségem afelől, hogy kiütötte az őrt, aki éjjelente a folyosókat járta, hogy gondoskodjon róla, senki sem szegi meg a kijárási tilalmat, vagy nem ad ostoba, szellemszerű hangokat, hogy megijessze a többi diákot. Egyetlen tűz sem olyan forró és hatalmas, mint a megaláztatás tüze, és amit aznap este láttam, zavarba hozta Vaughnt. Láttam az arcán, amikor sietve távoztam a sötétkamrából.

Vaughn sosem jött zavarba. Gőgösen járt-kelt, mintha koronát viselne.

Éreztem, ahogy a paplant lerántja a testemről, a vállamtól egészen a bokámig, egyetlen határozott mozdulattal. A két, kelbimbószerű mellem – ahogy a nővérem, Poppy nevezte őket – átütött a pólómon a sportmelltartóm nélkül, Vaughn pedig láthatta őket. Még erősebben szorítottam össze a szemem.

Istenem! Miért kellett kinyitnom azt a rohadt ajtót? Miért kellett meglátnom őt? Miért hívtam fel magamra a világ egyik legtehetségesebb fiújának a figyelmét?

Ő nagy tettekre született, én pedig arra, hogy azt csináljon velem, amit csak akar.

Éreztem, ahogy az ujja megérinti a nyakam oldalát. Hideg volt, és a szobrászkodástól száraz. Végighúzta a gerincem mentén, miközben fölöttem állt, és figyelte az alvónak tűnő alakomat, amiről mindketten tudtuk jól, hogy nagyon is éber. Mindent éreztem – az érintéséből áradó fenyegetést, a csiszolt kő, az eső és halványan valami édes illat nyomát, amiről csak később tudtam meg, hogy mennyire nehéz tud lenni. Csukott szemem keskeny résén keresztül kivettem, ahogyan a fejét lehajtva néz engem.

Kérlek! Soha nem mondom el senkinek.

Azon tűnődtem, ha tizenhárom évesen ilyen félelmetes, vajon milyen lesz majd felnőttként? Reméltem, hogy soha nem fogom megtudni, bár jó eséllyel nem ez lesz az utolsó találkozásunk. Nem sok milliárdosivadék van a világon, aki híres milliárdosoktól származik, és akinek szülei ugyanazokban a körökben mozognak.

Vaughnnal találkoztam már egyszer, mielőtt az iskolába került volna, Dél-Franciaországban, ahol a családjával nyaralt. A szüleim jótékonysági borkóstolót rendeztek, amin Baron és Emilia Spencer is részt vettek. Kilencéves voltam, Vaughn tíz. Anya bekent naptejjel, egy ronda kalapot húzott rám, és megesketett, hogy nem megyek a tengerbe, mivel nem tudok úszni.

Végül aztán az egész vakáció alatt a tengerparton, egy baldachin alól figyeltem őt, a fantasykönyvem mögül, amit éppen olvastam. Vaughn a vézna testével csak úgy törte a hullámokat – egy éhes harcos vadságával rohant beléjük –, és medúzákat hajított a Földközi-tengerből a partra, a tetejüknél fogva őket, hogy ne tudják megcsípni. Egy nap addig bökdösött egy medúzát jégkrémpálcikával, amíg meg nem bizonyosodott róla, hogy elpusztult, aztán felvágta, és azt motyogta magában, hogy a medúzák mindig tökéletesen válnak ketté, akárhogy is szeleteli őket.

Furcsa fiú volt. Kegyetlen, és valahogy más, mint a többiek. Eszem ágában sem volt beszélgetni vele.

Aztán azon a héten, a sok nagyszabású esemény egyikén, a szökőkút mögé lopózott, amihez dőlve a könyvemet olvastam, és nekem adta egy csokis brownie felét, amit bizonyára vacsora előtt lopott el. Mosoly nélkül nyújtotta át.

Nyögve fogadtam el, mert az az ostoba gondolat fogalmazódott meg bennem, hogy most már tartozom neki valamivel.

– Anya szívrohamot kap, ha megtudja – mondtam neki. – Nem engedi, hogy cukrot egyek.

Aztán a számba nyomtam az egészet, a nyelvemre tapadó ragacsos tésztával és a fogaimat bevonó sűrű nugáttal küszködve.

Vaughn szája, ami folyton merev és kifejezéstelen volt, most rosszallóan biggyedt lefelé.

– Anyukád nagyon gáz.

– Az én anyám a legjobb! – kiáltottam fel hevesen. – Különben is, láttam, hogy pálcikával bökdösöd a medúzákat. Nem tudsz te semmit. Nagyon rossz fiú vagy!

– A medúzáknak nincs szíve – húzódott el tőlem, mintha ez mindenre magyarázatot adna.

– Akkor pont olyanok, mint te. – Képtelen voltam megállni, hogy ne nyalogassam le az ujjaimat, miközben a Vaughn kezében lévő érintetlen brownie-darabot figyeltem.

Elkomorult az arca, de valamiért nem tűnt feldúltnak a sértésem miatt.

– Agyuk sincs. Akárcsak neked.

Magam elé bámultam, nem törődve vele. Nem akartam vitatkozni és jelenetet rendezni. Papa dühös lenne, ha felemelném a hangom. Anya pedig csalódott lenne, ami valahogy még rosszabb lehetőségnek tűnt.

– Milyen jó kislány vagy – gúnyolódott Vaughn, huncutul csillogó szemmel. Ahelyett, hogy beleharapott volna a brownie-jába, a másik felet is nekem adta.

Elvettem, és utáltam magam, amiért beadom a derekam.

– Jó, rendes és unalmas kislány.

– Te meg ronda vagy! – vontam meg a vállam. Nem volt ronda, egyáltalán nem. De azt kívántam, bár az lenne.

– Csúnya vagy sem, attól még megcsókolhatlak, ha akarlak, és te hagynád.

Félrenyeltem a sűrű kakaót, a könyvem leesett a földre, és könyvjelző nélkül csukódott be. Megsemmisültem.

– Miért csinálnál ilyet? – fordultam felé megbotránkozva.

Közel hajolt hozzám, egyik lapos mellkas ért a másikhoz. Valami idegen, veszélyes és vad illat áradt belőle. Talán az aranyszínű kaliforniai tengerpartoké.

– Mert apám azt mondta, hogy a jó lányok a rossz fiúkat szeretik, és én rossz vagyok. Nagyon rossz.

És most itt voltunk. Újra egymással szemben. Ő, sajnos, továbbra sem volt ronda, és úgy tűnt, azon töpreng, mit kezdjen a frissen megosztott titkunkkal.

– Megöljelek? Bántsalak? Ijesszek rád? – tűnődött, kegyetlen erőt árasztva magából.

Nem tudtam lenyelni a torkomat feszítő gombócot.

– Mit csináljak veled, Jó Kislány?

Emlékezett a becenevemre, amit a tengerparton adott nekem. Valahogy ettől minden még rosszabbnak tűnt. Eddig ugyanis úgy viselkedtünk az iskola falai között, mintha egyáltalán nem ismernénk egymást.

Vaughn leereszkedett, hogy az arca egy vonalban legyen az enyémmel. Éreztem, hogy a nyakamat simogatja a forró lehelete – ez volt benne az egyetlen meleg dolog. A torkom kiszáradt, minden egyes lélegzetvételem pengeként hatolt át rajta. Mégis fenntartottam a színjátékot. Talán, ha azt hiszi, hogy alvajáró vagyok, megkímél a haragjától.

– Tudsz titkot tartani, Lenora Astalis? – A hangja hurokként tekeredett a nyakam köré.

Köhögni akartam. Köhögnöm kellett. Megrémített. Gyűlöltem őt ezer lángoló nap forróságával és szenvedélyével. Úgy éreztem magam a közelében, mint egy rémült macska, vagy egy spicli.

– Ó, igen. Ha olyan gyáva vagy, hogy most úgy csinálsz, mintha aludnál, akkor elég jó vagy ahhoz is, hogy titkot tarts. Ilyen vagy, Astalis. Tudod… ha akarom, porrá zúzlak, és nézhetem, ahogy a szemcséid a lábam előtt táncolnak. Te vagy az én kis cirkuszi majmom.

Lehet, hogy gyűlöltem Vaughnt, de magamat még jobban, amiért nem álltam ki magamért. Amiért nem nyitottam ki a szemem, és nem köptem az arcába. Hogy kikaparjam a természetellenesen kék szemét. Hogy visszavágjak neki, amiért annyiszor kigúnyolt minket a Carlisle Előkészítőben.

– Egyébként mozog a szemhéjad – jegyezte meg szárazon, kuncogva.

Felegyenesedett, az ujja rövid időre megállt a gerincem tövénél. Csettintett egyet, hangosan, én pedig majdnem kiugrottam a bőrömből, de végül csak nyögve kifújtam a levegőt. Még erősebben szorítottam össze a szemem, és továbbra is úgy tettem, mintha aludnék.

Felnevetett.

Az a szemétláda felnevetett.

Egyelőre meg akart kímélni engem? És ezentúl néha rám néz majd? Bosszút áll, ha kinyitom a számat? Annyira kiszámíthatatlan volt. Nem voltam biztos benne, hogy másnap reggeltől milyen lesz az életem. Akkor jöttem rá, hogy talán jó kislány vagyok, de Vaughn három évvel ezelőtt alábecsülte magát.

Ő nemcsak egy egyszerű fiú volt. Hanem egy isten.

Nem sokkal azután, ami a Carlisle-kastélyban történt a nyári szeminárium alatt, elvesztettem anyát. A nő, aki annyira félt attól, hogy leégek a napon, vagy lehorzsolom a térdem, elaludt, és soha többé nem ébredt fel. Leállt a szíve. Úgy találtunk rá az ágyban fekve, mint egy elátkozott Disney-hercegnőre: a szeme csukva volt, száját apró, rózsaszín mosolyra húzta, mintha a másnap reggelre szőtt terveire gondolna.

Úgy volt, hogy aznap felszállunk egy jachtra és elmegyünk Szalonikibe, felkutatni néhány történelmi emléket, de erre végül sosem került sor.

Ez volt a második alkalom, hogy úgy akartam tenni, mintha aludnék, miközben az életem szörnyű fordulatot vett – méghozzá teljesen értelmetlen módon. Iszonyúan csábított a lehetőség, hogy fejest ugorjak az önsajnálatba, de visszafogtam magam.

Két lehetőség állt előttem: magamba zuhanok, vagy erősebb leszek, mint valaha.

Az utóbbit választottam.

Mire papa néhány évvel később munkát vállalt Todos Santosban, már nem voltam ugyanaz a lány, aki úgy tett, mintha aludna, amikor lebukik.

Poppy, a nővérem csatlakozott papához Kaliforniában, de én azt kértem, hadd maradhassak a Carlisle-ban.

Ott maradtam, ahol a művészetem volt, és kerültem Vaughn Spencert, aki az óceán túloldalán lévő All Saints Gimnáziumba járt. Mindenki jól járt, nem igaz?

De most a papa ragaszkodott hozzá, hogy vele és Poppyval töltsem a végzős évemet Dél-Kaliforniában.

A helyzet az, hogy az új Lenny nem felejtette még el Vaughn Spencert.

Már nem féltem.

Elszenvedtem a legnagyobb veszteséget, és túléltem. Már semmi sem ijesztett meg.

Még egy dühös isten sem.

Második fejezet

VAUGHN

Lenora, 17; Vaughn, 19

Telhetetlen pusztítási vággyal születtem.

És ennek semmi köze nem volt ahhoz, ami velem történt.

Az élettörténetemhez.

A szüleimhez.

A kibaszott univerzumhoz.

Valahogy szarul vagyok bekötve. Nem vénák hálózzák a testemet, hanem fémvezetékek. Egy üres fekete doboz van a szívem helyén. Pupillák helyett pedig lézerfókuszú szemet kaptam, amivel azonnal kiszúrom mások gyenge pontjait.

Már gyerekként is megfájdult az arcom és a szemem, ha mosolyogni próbáltam. Nem éreztem természetesnek, ijesztő volt. Korán fel is hagytam vele.

És abból ítélve, ahogy a gimnázium utolsó évét kezdtem, úgy érzem, a mosolygás veszélye a jövőben sem fenyeget.

„Vegyél tíz mély, frissítő lélegzetet!” Gyakorlatilag hallottam a fejemben, ahogy anyám könyörög a nyugodt, édes hangján.

Nyomorúságos életemben most először hallgattam rá. Az, hogy az öklömmel belevertem a folyosón lévő összes szekrénybe, valószínűleg a létező leghülyébb módszer volt arra, hogy kirúgassam magam a suliból, és eltörjem a bal kezem minden egyes csontját, véget vetve ezzel a karrieremnek.

Nem mintha a tanáraim éles elméjéért – vagy ami még rosszabb, egy szaros érettségi miatt – lettem volna itt. De ellentétben az agyatlan legjobb barátommal, Knight Cole-lal, nekem nem volt egy piros, fényes önpusztító gombom, amit alig vártam, hogy megnyomhassak.

Egy.

Kettő.

Három.

Bassssza meg… mi a szar? Ne!

Lenora Astalis volt ott személyesen. Hús-vér valójában, ugyanabban a városban, ahol én. Az én világomban. Az emlékét az agyam egyik fiókjába hajítottam, amit általában a megvalósíthatatlan pornós fantáziáknak és a lányokkal való bugyuta csevegéseknek tartottam fenn, amikre azelőtt került sor, hogy szépen lejjebb haladtak volna, és leszopják a farkamat.

De emlékeztem rá. Arra aztán kurvára mérget vehetsz, hogy emlékeztem. Az én kis táncoló majmocskám. Annyira odaadó a csaj, hogy ha arra kérted volna – és még csak nem is kellett volna szépen –, hogy mélytorkozzon le egy baseballütőt, megteszi. Állítólag ez egy előnyös tulajdonság a szebbik nemnél, de Jó Kislány még az én ízlésemnek is túlságosan engedékeny és tiszta volt.

Akkoriban sárga, fonott aranyhoz hasonló haja volt, fényes papucscipőben járt, az arcára pedig az volt írva: jaj, léci, ne bánts! A carlisle-os köpenyében úgy nézett ki, mint Hermione Granger még stréberebb barátnője. A csajnak, akit simán megválaszthattak volna a legszánalmasabb diáknak, akit egyszer tutira halálra fognak szekálni, megvolt az az idegesítő tulajdonsága, hogy folyton roppant takarosnak, rendesnek és röhejesen becsületesnek tűnt.

És most? Hát, most… másképp nézett ki.

Nem nyűgözött le a fekete szar, amit a szemére kent, sem a gót ruhák. Ezek csak álcázták azt a tényt, hogy nincs gerince, és összeszarja magát, amint valaki kiejti a B betűs szót.

Jó Kislány az új szekrénye mellett állt, most épp koromfekete hajjal. Egy extra réteg szemceruzafestéket kent fel (erre kábé annyi szüksége volt, mint nekem több okra, hogy utáljam a világot), miközben egy zsebtükröt bámult, ami a szekrénye belsejére volt rögzítve. Egy OBEY márkájú sapka volt rajta, de egy filctollal kijavította rajta a feliratot Disobey-ra.

Micsoda, lázadó, basszus. Valakinek értesítenie kellene a hatóságokat, mielőtt valami igazán őrültséget csinál, például nem bioáfonyát rendel a büfében.

– Szevasz, te búskomor pöcs, mizu? – Knight, a legjobb barátom, szomszédom, unokatestvérem és főállású seggfej hátulról megveregette a vállamat, majd tesóölelésbe szorított. Szememet egy előttem lévő láthatatlan pontra szegeztem, nem törődve vele vagy Astalisszal. Minden tiszteletem Lenora iránt – ami valójában a semmivel egyenlő –, de nem érdemelte ki a figyelmemet. Megjegyeztem későbbre, hogy emlékeztessem majd rá, hova álljon, ha jót akar.

Illetve, az ő esetében: hol térdeljen.

Még mindig emlékeztem arra, hogyan reagált, amikor aznap este belopóztam a szobájába. Ahogy megremegett az ujjam alatt, törékeny volt, akár egy porcelánbaba, gyakorlatilag könyörgött, hogy törjem össze. De ha össze is törtem volna, az nem nyújtotta volna számomra a szokásos mámort. Olyan volt, mintha cukorkát vennék el egy kisbabától. Nem volt semmi kedvesség a döntésem mögött, nem őt akartam kímélni. Száz százalékban gyakorlatias voltam.

Volt egy célom.

És ő nem állhatott az utamba.

Kockázat. Jutalom. Aztán elölről.

Felesleges lett volna bántani őt. Astalis mindvégig tartotta a kis rózsaszín száját – nyilván be volt szarva. Tudtam, hogy nem fecsegett, mert ellenőriztem. Mindenhol volt szemem és fülem. A nevemet sem ejtette ki a száján, és amikor a nővére másodévben idejött, ő Angliában maradt, mert valószínűleg félt tőlem meg attól, hogy mit fogok csinálni vele. Helyes. Nekem ez így megfelelt.

De ez a törékeny bizalom abban a pillanatban megtört, amikor megláttam őt itt.

Az én királyságomban.

Mint egy trójai faló, tele rossz emlékekkel és baromságokkal.

– Őpinasága ma különösen ragyog – jegyezte meg Knight, végigmérve engem, miközben ujjaival végigsimított a samponreklámba illő haján, ami olyan barna volt, akár a vajas pirítós héja. Ő volt a focicsapat sztár irányítója, a bálkirály és a legnépszerűbb srác a suliban.

Hé, kellett neki valami, hogy jobban tudjon aludni éjszakánként és megnyugtassa az örökbe fogadott gyerek komplexusát.

– Meglep, hogy a saját önelégült fingjaid ködén keresztül bármit is észreveszel a világból – gúnyolódtam, megállva a szekrényem előtt.

Észrevettem, hogy mindössze hat szekrény távolságra vagyok Astalistól. A karma tényleg kibaszottul tepert.

Knight a könyökét az egyik közeli szekrénynek támasztotta, és figyelmesen tanulmányozott engem. Akaratlanul is elzárta a kilátásomat Lenorára. Még jó, hogy így tett. Ez a Robert Smith-külső nem növelte igazán a vonzerejét, ami amúgy is elhanyagolható volt.

– Jössz ma este Arabella iskolakezdési bulijára?

– Inkább szopja le a faszom egy éhes cápa.

Arabella Garofalo azokra az apró, beltenyésztett kutyákra emlékeztetett, amiknek gyémántokkal kirakott rózsaszín nyakörve van, nyekegő hangon ugatnak, időnként megharapják a seggedet, és behugyoznak, ha nagyon izgatott állapotba kerülnek. Gonosz, kétségbeesett, nagyszájú picsa volt, és ami talán a legrosszabb – túlságosan nyomult, hogy leszophasson engem.

– Miért nem szopatod le magad Hazellel? Most kapott egy oldschool fogszabályzót, gyakorlatilag ugyanaz az élmény lenne – javasolta szívélyesen Knight, miközben előhalászta a dizájner bőr hátizsákjából az Alkaline vizespalackját, és ivott egy kortyot.

Tudtam, hogy vodka van benne. És azt is, hogy valószínűleg benyomott néhány Oxyt, mielőtt ideért. A seggfejhez képest Hunter S. Thompson úgy nézett ki, mint egy kibaszott cserkész.

– Pia reggel tíz előtt? – vigyorogtam lustán. Szerelmes levelek és meztelen nős polaroidok ömlöttek ki a szekrényemből a tinédzserkori kétségbeesés folyójaként. Egyik lánynak sem volt bátorsága odajönni hozzám beszélgetni. Összegyűjtöttem a sok szart, és bedobtam őket egy közeli szemetesbe, meg sem szakítva a szemkontaktust Knighttal. – Azt hittem, elég szégyen az neked, hogy tizennyolc éves létedre szűz vagy.

– Egyél szart, Spencer! – Újabb kortyot ivott.

– Ha megtenném, lekopnál végre? Mert ebben az esetben elgondolkodnék a lehetőségen.

Becsaptam a szekrényemet. Knight nem tudott Lenora Astalisról. Nem is állt szándékomban felhívni rá a figyelmét. A csaj jelenleg egy gót szörnyszülött volt, hírnév és említésre méltó társadalmi státusz nélkül, és ez így is fog maradni ezeken a folyosókon, hacsak nem mutatok iránta érzelmeket.

Amire – vigyázat, spoiler! – nem fog sor kerülni.

– Ne légy ilyen heves, Spence!

– Annyi energia van bennem, mint az ötnapos szarban. – Átdobtam a hátizsákomat az egyik vállamra. Hát nem ez az igazság?

– Pfuj, haver! Hiába vagyunk a barátaid Lunával meg Dariával, még ettől sem sikerült olyan emberszabásúvá válnod, ahogy a szüleid várták. Olyan, mintha egy kis kalapot tennél egy hörcsögre. Cuki, de teljesen haszontalan.

Értetlenül bámultam rá.

– Te most milyen nyelven pofázol egyáltalán? Tolj már be valami rendes kaját meg egy üveg vizet, mindenki másodlagos alkoholmérgezést kap a leheletedtől!

– Ahogy akarod. Több elsőrangú angol hús jut nekem. – Knight intett, majd ruganyos léptekkel lelépett.

A fejemet csóválva követtem. Mintha valaha is csinálna bármit az említett hússal. A csávó minden szempontból egy kibaszott punci volt – vegán, és szüzebb, mint az olívaolaj. Egyetlen lyukba akarta belemártani a farkát, és csakis egyetlenbe. Abba, ami Luna Rexroth-hoz, a gyerekkori szerelméhez kötődött, aki épp egyetemen volt, kilométerekre tőlünk – remélhetőleg kevésbé szánalmas életet élve, vagyis megdugatta magát pár csávóval.

Nem volt azonban kétséges, hogy az angol hús, amire Knight költőien utalt, Lenora volt, ami azt jelentette, hogy felkeltette a figyelmét, hogy megjelent az All Saints Gimiben.

Már értettem, hogy a nővére, fasz-tudja-milyen Astalis, miért volt a gimis menő srácok kedvence. Láttam őt errefelé. Úgy nézett ki, mint egy kihívó, formás, tömeggyártott szőkeség, aki elcserélte a lelkét egy pár piros talpú magas sarkú cipőre.

– Az egyetlen angol csaj, akivel szívesen találkoznék, Margaret Thatcher. – A számba pattintottam egy mentolos rágót, és beleegyezése nélkül belenyomtam egy másikat Knightéba. A Mel Gibson-os lehelete annyira gyúlékony volt, hogy lángba borulna a kibaszott iskola, ha rágyújtana egy spanglira.

– Ő már meghalt, tesó. – Engedelmesen rágott, a homlokát ráncolva.

– Pontosan – poénkodtam, és a hátizsákom pántját a másik vállamra vetettem, csak hogy csináljak valamit a kezemmel. Még csak fél tíz volt, és máris úgy éreztem, hogy a világ igazán leszophatná az összes létező szőrös herét.

Mivel Knight továbbra is az oldalamhoz tapadt, annak ellenére, hogy nem ugyanarra az első órára járt, mint én, megálltam.

– Te még mindig itt vagy. Miért?

– Lenora. – Újra lecsavarta a „vizes” palackja kupakját, és egy kiadósat húzott belőle.

– Random neveket a levegőbe dobálni nem beszélgetés, Knightyka. Kezdjük egy egész mondattal! Ismételd utánam: Szükségem van egy elvonóra meg egy kiadós dugásra!

– Poppy Astalis húga, aki a wasabinál is jobban odabasz. – Knight figyelmen kívül hagyta a piszkálódásomat. – Ő is végzős, mint mi. Jó kislányos hangulatot áraszt. – Ördögi vigyort eresztett meg, elfordult, és végigmérte a csaj fekete ruhás alakját. Alig néhány méterre volt tőlünk, ám úgy tűnt, a nyüzsgésben nem hall minket. – De közben látom a hegyes agyarait. Született gyilkos!

Poppy. Így hívják a másikat. Eh, közel jártam hozzá.

Lenora egy évvel fiatalabb volt nálam, és ha most végzős, az azt jelenti, hogy kihagyott egy osztályt. Átkozott stréber. Ez nem meglepő.

Knight folytatta a TMZ riportját.

– Az apjuk egy nagymenő művész fickó, aki egy sznob művészeti intézetet vezet a belvárosban. Őszintén? Halálra unom magam attól, hogy ezeket az információkat ismételgetem neked, úgyhogy térjünk a lényegre: a család fekete báránya itt van egy évre, és mindenki akar egy falatot belőle.

A húsmetaforák nanoszekundumról nanoszekundumra egyre hátborzongatóbbak lettek. Különben is, nagyon jól tudtam, ki az az Edgar Astalis.

– Gondolom, ez az a rész, ahol valamiféle érdeklődést kellene színlelnem. – Az állkapcsom tikkelt, a fogaim összeszorultak. Hazudott. Kizárt, hogy bárki is hozzá akart volna érni Lenorához. Túlságosan eltért a hagyományos dögös csajos kinézettől. Azok a fekete rongyok. A szemceruza. Az ajakpiercing. Miért nem verik ki az emberek inkább egy Marilyn Manson poszterre, és spórolják meg az óvszert?

Knight színpadiasan forgatta a szemét.

– Ember, te tényleg arra kényszerítesz, hogy kimondjam. Láttam, hogy bámultad azt az Észvesztőbe illő csajt. – Megveregette a vállamat, mint valami öreg, bölcs mentor. – Szerencsés vagy, ha nem esett teherbe a tekintetedtől.

– Azért néztem, mert ismerősnek tűnt valahonnan.

Tényleg, mert már azóta vártam a felbukkanására, amióta a húga és az apja visszahúztak a városba.

Kerestem a suliban.

A konditeremben.

A bulikon.

Semmi értelme nem volt, de akkor is kerestem – még a saját bulijaimon is, ahol sosem láttam szívesen hívatlan vendéget. Lenora sötét árnyékként követett mindenhová, és én mindig igyekeztem megőrizni a fölényt a képzeletbeli kapcsolatunkban. Basszus, még a hülye Instagramját is átkutattam, hogy kiderítsem, mit néz és hallgat, csak hogy jobban megértsem a kulturális világát, és meg tudjam törni, ha arra kerülne a sor.

És tessék, most kurvára megtörtént.

Azonnal eldöntöttem, hogy bár Knight a legjobb barátom, nem fogom elmondani neki, hogy ismerem. Az csak megbonyolítaná a dolgokat, és még inkább fennállna a veszély, hogy kiderül a titkom.

Az igazság néha kegyetlenül szétkarmolt belülről, a kellemetlen valóság hegeit hagyva maga után. Néha, álmatlan éjszakákon, kísértésbe estem, hogy elmondjam a szüleimnek, mi történt velem. Rendes szülők voltak, ezt még az én hülye fejemnek is el kellett ismernie. De nem sok értelme lett volna, mert végső soron senki sem tudta elvenni a fájdalmamat. Senki.

Még az átkozottul tökéletes, szerető, gondoskodó, befolyásos milliárdos szüleim sem.

Egyedül jövünk a világra, és egyedül halunk meg. Ha megbetegszünk, egyedül küzdünk ellene. A szüleink nincsenek ott, hogy kemoterápiás kezeléseken vegyenek részt helyettünk. Nem ők azok, akiknek kihullik a hajuk, akik vödörszámra hánynak, vagy akiknek szétrúgják a seggét az iskolában. Ha balesetet szenvedünk, nem ők azok, akik vért veszítenek, akik az életükért küzdenek a műtőasztalon, akik elveszítik egy végtagjukat. „Én veled vagyok” – ez a leghülyébb mondat, amit valaha hallottam másoktól.

Ők nem értem voltak ott.

Megpróbálták. És elbuktak. Ha meg akarod ismerni a legkitartóbb védelmeződet, az egyetlen embert, akire mindig számíthatsz, nézz szépen a tükörbe.

Én a saját fájdalmam megbosszulására törekedtem, és volt egy adósságom, amit be kellett hajtanom.

Meg is fogom tenni. Hamarosan.

Ami a szüleimet illeti, szerettek engem, aggódtak értem, meghalnának értem, bla-bla-kibaszott-bla. Ha anyám tudná, mi járt a fejemben, mi történt valójában azon a napon a párizsi galériaárverésen, gyilkosságot követne el hidegvérrel.

De ez az én dolgom volt.

És élvezni fogom.

– Szóval azt akarod mondani, hogy nem tartod dögösnek Lenora Astalist? – Knight összevonta a szemöldökét, ellökte magát a szekrényektől, és követett.

Újra rápillantottam. A csaj a csípőjén egyensúlyozott a tankönyveivel, ahogy a labor felé tartott, nem a mellkasához szorította őket, mint az All Saints Gimi többi előkelő kislánya. Fekete farmer miniszoknyát viselt, ami az én ízlésemhez képest túl rövid volt, a térdénél és a fenekénél szakadt neccharisnyát, és katonai bakancsot, ami még az enyémnél is kopottabbnak tűnt. Még az orr- és ajakpiercingek sem tudták beszennyezni félénk külsejét. A rózsaszín rágógumiját pattogtatta előrebámulva, és vagy nem vett tudomást a létezésemről, vagy észre sem vett, ahogy elhúzott mellettem.

A szépsége – ha lehet ezt annak nevezni – egy gyerekére emlékeztetett.

Apró, gombszerű orr, nagy, kék szemek zölddel és arannyal pöttyözve, keskeny, rózsaszín ajkak. Nem volt semmi hiba az arcán, de semmi nyíltan vonzó sem. A kaliforniai, fényes hajú, napbarnított bőrű, csillogó, izmos és gömbölyded testű lányok tengerében tudtam, hogy nem fog kitűnni – pozitív értelemben legalábbis.

Felvontam a szemöldököm, és elmentem mellette az osztály felé. Knight követett.

– Azt kérdezed, hogy hagynám-e, hogy leszopja a farkamat? Lehetséges, az a hangulatomtól és a mámor szintjétől függ.

– Milyen kibaszott jótékony lélek vagy. Igazából egyáltalán nem ezt kérdeztem. Azt akartam mondani, hogy Lenora, akárcsak a nővére, tabu számodra.

– Ó, igen? – Dobtam neki egy csontot, hogy jókedvű maradjon. Előbb fagyott volna be a pokol, mint hogy Cole Knight parancsát elfogadjam. Vagy bárki másét, ami azt illeti.

– Nem törheted össze az Astalis lányok szívét. Az anyjuk néhány éve meghalt. Kemény éveken vannak túl, és nincs szükségük arra, hogy te is bemocskold az életüket. Ami történetesen a kedvenc időtöltésed. Szóval azt mondom: én szétbaszlak, ha hozzányúlsz valamelyikhez. Különösen a morbid kinézetűhöz. Érted, amit mondok?

Lenora anyja meghalt?

Hogyhogy nem hallottam róla, amikor Poppy ideköltözött?

Ó, hát persze. Kicsit kevésbé érdekelt a létezése, mint Arabella hülye partijai.

Azt tudtam, hogy az anyja nem költözött le Edgarral és Poppyval, de azt hittem, vagy elváltak, vagy hogy az anyja a tehetségesebb gyerekkel maradt Angliában.

Az anya-téma érzékeny volt Knight számára, több okból is. Tudtam, hogy személyes sértésnek venné, ha szándékosan összetörném Jó Kislány kicsi szívét. Szerencséjére engem nagyon kevéssé érdekelt az a szerv, ahogy az a lány is, aki a mellkasában hordozta.

– Ne aggódjon, Ribimentő Kapitány! Nem fogom megdugni őket. – Betoltam az osztályterem ajtaját, és anélkül, hogy ránéztem volna Knightra, be is húztam magam után. A legkönnyebb ígéret, amit valaha tettem.

Amikor leültem, és az ajtó felé pillantottam, az ablakon keresztül láttam, ahogy Knight vízszintesen végighúzza a hüvelykujját a torkán, azzal fenyegetve, hogy megöl, ha megszegem a szavamat.

Apám ügyvéd volt, és a szemantika volt a játszótere.

Azt mondtam, hogy nem fogom megbaszni.

De azt soha nem mondtam, hogy nem baszakszom vele.

Ha Lenora nyilvános elfenekelést érdemelt, hogy biztosan ne lépje át azt a bizonyos vonalat, akkor a picsája lángoló vörös lesz.

És nem más fogja elfenekelni, mint én.

Három nappal később adódott rá lehetőség, hogy sarokba szorítsam Lenora Astalist. Arabella buliját kihagytam, és nem lepődtem meg, amikor hallottam, hogy Lenora sem jelent meg rajta. De a húga, Poppy ott volt – táncolt, ivott, elvegyült, még Arabellának és Alice-nek is segített feltakarítani a hányás- és ondófoltokat.

Lenora nem tűnt partilánynak. Megvolt benne az a furcsa gén, ami miatt mindenhol feltűnő volt, akárhová ment, még a Demóna-jelmez nélkül is. Ezt onnan tudtam, hogy bennem is ott volt. Gyomok voltunk, amelyek a betonból nőnek ki, és tönkreteszik ennek a jachtklubvárosnak az általános tájképét.

Az első napon kihagytam az utolsó órámat, iskola után pedig követtem a kocsiját, hogy megnézzem, hol lakik. Egy fekete Lister Stormot vezetett – ami messze állt a nővére Mini Cooperétől –, és ötször dudáltak rá, mert nem kanyarodott jobbra a piros lámpánál. Kétszer mutatta a középső ujját más sofőröknek. Egyszer leparkolt, hogy a táskájában turkáljon, és egy hajléktalannak adjon egy kis aprót.

Az út végére már csak magamban vigyorogtam. Edgar Astalis egy óceánparti kastélyban helyezte el a lányait, magas, fehér téglakerítés és szigorúan összehúzott függönyök mögött

Szép volt. Kiszámítható. Biztonságos.

Akárcsak a haszontalan kislánykái.

Egy éles kanyart téve megfordultam, és visszamentem a suliba, ahol Poppyt egy rezesbandapróbán találtam a béna harmonikájával, Prada táskája lustán lógott a széke háttámláján, miközben háttal állt nekem. Kihalásztam a lakáskulcsát, elmentem a belvárosba, csináltam egy másolatot, és még épp időben értem vissza, hogy visszacsúsztassam, mielőtt Poppy felkapta a táskáját, és elment a zenekarral turmixot hörpinteni.

Másnap is követtem Lenorát, és figyeltem, hogy nincs-e vele valaki. Poppy minden órán kívüli tevékenységet elvállalt, beleértve a zenekart, a korrepetálást, az angol klubot és a túrázást is. (Pontosan az a fajta tinédzser volt, aki kurvára nagy ügyet csinált mindenből, amit csinált, beleértve a gyaloglást is.) Edgar Astalis napkeltétől napnyugtáig az általa alapított művészeti intézményben dolgozott, és sosem nézett rájuk.

A fekete bárány, az édes kis bárány, délutánonként teljesen egyedül volt, arra várva, hogy a farkas felfalja.

A harmadik napon – azaz ma – elmentem, hogy rávessem magam. Mostanra már ismertem Lenora rutinját, és negyven percig hagytam neki, hogy a saját tudatlanságában sütkérezzen, míg én az összevissza tört teherautómban ültem, bokánál keresztbe tett bakancsos lábammal a műszerfalon, miközben ő a délutáni teendőit végezte. Hosszú, kerek vonásokkal egy szobrot vázoltam a vázlatfüzetembe, miközben egy félig elszívott spangli lógott a szám sarkából.

Amikor az óra négyet ütött, és az ébresztőm megszólalt, kiszálltam a teherautóból, beballagtam az Astalis-telekre, kinyitottam az ajtót, és úgy vonultam be, mintha az enyém lenne az egész kóceráj. Besétáltam az ajtón, elhaladtam a krémszínű márvánnyal borított, antik bútorokkal berendezett nappali mellett, és a dupla üvegajtók felé tartottam. Kinyitva őket, lenéztem a vese alakú medencére, és megpillantottam Jó Kislányt.

A víz alatt rótta a köröket, apró, kecses mozdulatokkal. A medence széléhez léptem, meggyújtottam a maradék cigimet, és leguggoltam a szakadt, fekete skinny farmeremben meg a kopottas, feketéből szürkére kopott ingben, amit anyám annyira utált. Gyűlöltem, hogy gazdag családba születtem, de ez egy másik történet, amit Lenora soha nem fog hallani, mert a mai nap megszakad közöttünk a kommunikáció.

Legközelebb, ha valamit mondani akarok majd, azt nem szavakkal, hanem tettekkel teszem.

Füstfelhőt fújtam felé, és néztem, ahogy Lenora feje kibukkan a vízből, és először jelenik meg előttem, amióta beléptem.

Még csak levegőt sem vett, állapítottam meg.

Már nem az a dél-franciaországi gyerek, aki nem tud úszni. Megtanult.

És teljesen meztelen volt.

A szempilláit kövér vízcseppek borították, amelyek most legördültek az arcán. Könyökét a medence szélére támasztotta, és ellenőrizte az időt a Polar óráján. Ekkor vette észre a szeme sarkából, hogy valami – valaki – eltakarja előle a napot. Hunyorított, egyik kezét napellenzőnek használva.

– Mi a fenét keresel itt, Spencer? – Hátrahőkölt a látványomtól, mintha a létezésem az arcába robbant volna.

– Ugyanezt a kérdést tettem fel magamnak, Astalis, mióta megláttam az unalmas jó kislányos segged a területemen, és rájöttem, hogy eltévedtél tündérvilágba menet.

Különös, hogy bár hivatalosan nem találkoztunk újra, amióta idejött, még mindig emlékeztünk egymásra minden lényeges dologban. Tudtam, hogy fantasykönyveket olvas, The Smithst és The Cure-t hallgat, Simon Pegget pedig humorista zseninek tartja. Tudta, hogy az a fajta fasz vagyok, aki képes betörni hozzá és mindenfélét követelni tőle, ahogy azt is tudta, hogy figyelem őt.

Ez megerősítette a kezdeti gyanúmat. Észrevett a suliban, ahogy én is észrevettem őt. Egyikünk sem tartotta bölcs dolognak, hogy tudomásul vegye a másikat. Nyilvánosan nem.

Beleszívtam a spanglimba, helyet foglaltam az ugródeszkán, és az ujjam hegyével lassan megemeltem a köntösét, mintha undorodnék tőle.

– Ejnye. – Megráztam a fejem és gonosz vigyorom tükröződését néztem a fénylő, kék-zöld-arany-fasz-tudja-milyen, hipnotikus hatású Drusilla szemeiben. – Meztelenül úszni? A jó kislányok odafigyelnek rá, hogy ne foltokban barnuljanak. Nem mintha ebben az iskolában bárki meg akarna kúrni. Ezt, attól tartok, nem fogom megengedni.

– Nem mintha az engedélyed kérném hozzá – felelte, és úgy tett, mintha ásítana.

– Ez nem így működik, Jó Kislány. Amikor azt mondom, ugorj, azt kérdezed, milyen magasról. És holnapra mindenki tudni fogja, hogy sérült áru vagy, úgyhogy becsüld meg, amit eddig kaptál, mert fasz neked mostantól itt nem terem.

– Nocsak! – Lassan tapsolt, és gúnyosan füttyentett is mellé. – Most már a tápláléklánc csúcsán vagy, Spence?

A becenevet használta, amit annyira utáltam. Hallott rólam a suliban, tudott a rengetem követőmről. Nagyon helyes.

Lehajtottam a fejem. És akkor mi van, ha úgy tesz, mintha le se szarná, mennyire vagyok népszerű?

– Óvatosan. Még a vegán étlapon sem vagy rajta, Lenora.

– Mégis engem harapdálsz.

– Csak azért, hogy vérezz, bébi.

– A kezed közt meghalni még mindig jobb lenne, mint beszélgetni veled, Spencer.

Lenora előrehajolt, megpróbálta kikapni a köntöst a kezemből, de túl gyors voltam. A hátam mögé dobtam, majd felálltam, elszívtam a spangli végét, és a medencébe dobtam. Lenorának klór- és pamutszaga volt. Szűzies, tiszta, tinédzserhormonoktól és drága parfümöktől mentes. Biztos voltam benne, hogy Edgar Astalis, aki a londoni, milánói és párizsi galériák felének tulajdonosa volt, hetente legalább kétszer iderendelt egy medencés fiút. Talán a medencés fiú adhatna Jó Kislánynak egy kis F-vitamint, amit az iskolában nem kaphat meg.

– Mit akarsz? – vicsorgott, és az ajkai még jobban elvékonyodtak, mint egyébként.

És tényleg, Lenora távolról sem volt szépnek nevezhető. Vegyük például Dariát, a szomszédomat. Ő egy klasszikus, szépségversenyre illő bombázó volt. Vagy Luna, a gyerekkori barátnőm, aki olyan lenyűgöző volt, hogy az embernek csorogni kezd tőle a nyála. Lenora azonban csupán kellemes volt a szemnek – és még az is csak bizonyos szögekből. A szemfesték például most épp végigfolyt az arcán, amitől úgy nézett ki, mint Az, a Stephen King-es bohóc.

Elmosolyodtam.

– Hogy dumáljunk, te kis buta. Hogy vagy? Még mindig szemetet gyűjtesz?

– Assemblage-nak hívják. – A medence peremére támaszkodott, a bőre fehérré vált a keze szélein. Egy széllökés fújt végig a hátsó udvaron, és a szőke szőrszálak a karján felfelé álltak tőle. Kényelmetlenül érezte magát.

Ahogy én is kurvára kényelmetlenül éreztem magam.

– Régi, kidobott dolgokból csinálok művészetet. Az egyetlen különbség közted és köztem az, hogy te kizárólag követ és márványt használsz, mert a szíved is abból van.

– Meg az, hogy én jó vagyok. – A nyelvemmel végigsimítottam a fogaimon, és összekoccantottam az ajkaimat.

– Tessék? – Az arca rózsaszínűvé vált, ami passzolt a már amúgy is vörös füléhez.

Ez volt az első alkalom, hogy Lenora Astalist elpirulni láttam mióta Todos Santosba jött, és még ez sem a zavarodottságtól, hanem a dühtől volt. Talán megváltozott, de nem annyira, hogy egyenrangú ellenfelem lehessen.

– Nem csak az a különbség kettőnk között, hogy te szemetet használsz. Én tehetséges vagyok, te pedig… – Összeszedtem a hamut a cigimből, és a törölközőjére szórtam. – egy pöffeszkedő nepotista vagy, aki úgy néz ki, mint Bellatrix Lestrange.

– Baszódj meg – sziszegte.

– Kösz, abból nem kérek. Jobb szeretek szép csajokkal kúrni.

– És üresfejűekkel – csattant fel.

– Igen, ebben hasonlítotok. – Megráztam a fejem. – De neked még így sincs semmi esélyed.

Ez egy övön aluli ütés volt, és megígértem Knightnak, hogy nem szemétkedem, de valami arra késztetett, hogy mégis megtegyem. A csaj dacossága váltotta ki, semmi kétség.

Odasétáltam a sok kötött, türkizkék nyugágy egyikéhez, és a fejem alá tett kézzel lefeküdtem, a nap felé bámulva.

– A csudába! Kezd szeles lenni idekint, nem?

Addig lesz abban a medencében, amíg én úgy nem döntök, hogy elmegyek, vagy kénytelen lesz megmutatni a pucér testét – márpedig én határozottan azt terveztem, hogy túllépek a vendégszeretet határán. Mintha hallottam volna Lenora fogainak csattogását, de nem bujkált és nem is panaszkodott.

– Térj a lényegre, Spencer, mielőtt hívom a rendőrséget! – Átúszott a medence másik oldalára, hogy jobb szögből is szemügyre vehessen. Vízcsobbanások mosták a medence szürke kőszegélyét.

– Kérlek, tedd meg! A családomé az egész város, beleértve a kékruhás fiúkat is. Sőt, biztos vagyok benne, hogy az apád szívrohamot kap, ha az apám szaros listájára kerül a neve miattad. Meg a nagybátyádé is. Egyébként hogy van Harry Fairhurst? Még mindig nyalizik a szüleimnek, hogy megvegyék a közhelyes festményeit?

Nem túloztam. Az apám, Baron „Vicious” Spencer, a legnagyobb élő seggfej volt mindenkivel, kivéve anyámat és engem. Övé volt a város bevásárlóközpontja, és egy olyan befektetési céget vezetett, ami negyedévente nagyobb profitot termelt, mint egy átlagos méretű európai ország költségvetése, szóval gazdagabb volt, mint az Isten. Emellett egy hatalmas sereg embert alkalmazott a szomszédos városokból, adományozott a helyi jótékonysági szervezeteknek, és minden karácsonykor nevetségesen nagylelkű ajándékutalványokat küldött a városunk rendfenntartóinak. Kizárt dolog volt, hogy a rendőrség hozzá vagy hozzám nyúljon.

Még Lenora apja, Edgar, és a nagybátyja, Harry is apám alá tartozott. De vele ellentétben én nem terveztem, hogy a családom kapcsolatait felhasználva elérjem, amit akarok.

Persze ezt ő nem tudta rólam.

Nem tudott rólam sok mindent – kivéve azt az egy döntő dolgot, amit szerettem volna, ha mindketten elfelejtünk.

– Bocsánat, hogy megzavarom a kis egotúráztatásodat, de kiböknéd, hogy miért vagy itt, és túlesnénk ezen, mielőtt tüdőgyulladást kapok? – támadott le a flancos angol akcentusával, és a tenyerével a teraszra csapott.

Sötét kuncogást eresztettem meg, még mindig a napot bámulva, és nem törődtem azzal, mennyire süt. Azt kívántam, bárcsak az a hatalmas tűzgolyó olyan jól égetné az emlékeket is, mint a retinát.

– Azt hittem, az angolok büszkék a jó modorukra.

– Én meg azt hittem, az amerikaiak nem célozgatnak, hanem lőnek – vágott vissza.

– Azt is csináljuk.

– Hát, ha lövöldözni akarsz, akkor csináld! És ne pofázz!

A Jó, a Rossz és a Csúf. Én voltam mindhárom.

Majdnem engedtem, hogy egy őszinte mosoly üljön ki a képemre. De csak majdnem. Aztán eszembe jutott, hogy ki is ő. És mit tud.

– Ami azt az incidenst illeti, aminek szemtanúja voltál…

– Ne aggódd tele a gatyádat, Vaughn! Ide érzem, hogy be vagy szarva! – Volt képe félbeszakítani a beszédemet, a nedves szája gyorsan mozgott. – Soha nem árultam el senkinek a titkodat, és nem is fogom. Nem az én stílusom, nem rám tartozik, és semmi kedvem ahhoz, hogy bárkinek elmondjam. Akár hiszed, akár nem, annak, hogy nem költöztem Kaliforniába, amikor apám és Poppy tette, semmi köze nem volt hozzád. Szeretem a Carlisle Előkészítőt. Az a legjobb művészeti iskola Európában. Nem féltem tőled. Ami minket illet, még soha nem találkoztunk, és semmit sem tudok rólad, azon a nyilvánvaló információn kívül, amit az All Saints Gimiben hallani lehet rólad.

Várta, hogy rákérdezzek. Normális esetben nem szórakoztatna az ilyen viselkedés. De ő szórakoztatott. Cirkuszi majom volt – ahogy már mondtam korábban.

– Azaz? – Előrehajoltam.

– Hogy egy szánalmas, szadista seggfej vagy, aki élvezi, hogy kihasználja a lányokat és terrorizálja az embereket.

Ha reakciót várt erre, akkor nagyot csalódott. Előrehajoltam, a könyökömet a térdemre támasztottam, és hunyorogva néztem a képébe.

– Ugyan miért kellene hinnem neked?

A tenyerét a medence peremére tapasztotta, majd egy mozdulattal felhúzta magát, kiemelkedett a vízből, és végül elém állt.

Nem volt rajta bikinifelső. És alsó sem.

Semmi.

Jó Kislány teljesen meztelen volt, nedves és merész, és talán nem is volt olyan középszerű abban a bizonyos pillanatban.

Mondjuk, ha valaha is voltam olyan hangulatban, amikor hagyom, hogy leszopja a farkamat és megmasszírozza a golyóimat, akkor ez volt az.

A mellei kicsik voltak, de kerekek és peckesek, a mellbimbói hegyesek, rózsaszínűek, és könyörögtek, hogy szopogassam őket. Formás teste volt, bár átkozottul jól elrejtették ezt a selymes, sima húst a fekete hálós ruhái meg a bőrnadrágja, a punciját pedig egy porszemnyi szőke szőr borította. Nem sok, de elég ahhoz, hogy megmutassa, hogy ő egy igazi, szűzies szőke – nem gyantáztatta, nem szőkítette és nem ápolta halálra, arra várva, hogy odaadhassa valami köcsögnek a teljes Pornhub-élményt egy szigorúan borotvált pinával.

Volt egy tetoválás is a belső combján, de nem tudtam jól megnézni, mit ábrázol, és ha bámészkodtam volna, azzal hagyom nyerni.

Amikor ismét az arcába tekintettem, úgy láttam, hogy talán mégsem olyan bágyadt. Minden apró volt rajta – az orra, az ajkai, a szeplői, a fülei –, de a szemei hatalmasak és vízszínűek voltak. A tintaszínű, hosszú haja, a tojássárga tövével semmit nem tudott elrejteni abból, hogy ő az, aki.

Tiszta, szánalmas és enyhén őrült.

Felálltam, megemeltem az állam, és kurvára tudtam, hogy a farkam nem fog megdagadni a nadrágomban, hacsak nem akarom. Ez volt az egyik legjobb dolog az én elcseszett állapotomban. Képes voltam teljesen kontrollálni a libidómat, és igény szerint merevedést produkálni – mármint az én igényem szerint. A legtöbb tinédzser pöcse áruló volt, és sok olyan szarságba keverte a barátaimat, aminek semmi köze nincs az análishoz. Az én farkam nem ilyen volt. Az enyém engedelmeskedett. És most nem akartam megadni neki azt az elégtételt, hogy megtudja, meg akarom dugni ennek a csajnak az okos száját.

Egymással szemben álltunk. Másfél fejjel magasabb voltam nála, de valahogy a halott tekintetével és feltűnően engedetlen testtartásával, felhúzott állával nem is tűnt olyan kicsinek hozzám képest.

Már nem volt az a reszkető kislány, aki úgy tesz, mintha aludna, és akinek minden porcikája azért könyörög, hogy ne vágjam el a torkát aznap este.

Hasonlít rá, de mégis más.

Ártatlan, de már nem veti alá magát.

– Hinned kell nekem – jelentette ki –, mert ahhoz, hogy elpusztítsalak, előbb el kell, hogy ismerjelek! Látod, ahhoz, hogy tönkretedd valakinek az életét, gyűlölnöd kell. Féltékenynek kell lenni rá. Érezni kell valamilyen szenvedélyt iránta. Te semmit sem gerjesztesz bennem, Vaughn Spencer. Még undort sem. Még szánalmat sem, pedig igazán sajnálnom kellene téged. Te vagy a rágógumi, ami a csizmám talpára ragadt. Egy múló pillanat vagy, amire senki sem emlékszik: jelentéktelen, haszontalan és teljesen felejthető. Te vagy az a fickó, akiről egyszer azt hittem, hogy meg tud ölni, így miattad, igen, miattad indultam el azon az úton, ahová ma érkeztem. Legyőzhetetlen vagyok. Nem tudsz többé megijeszteni, Spencer. Megtörhetetlen vagyok. Tegyél csak próbára!

Hátráltam egy lépést, még mindig a szemébe nézve. Tudtam, hogy megfojtanám, ha a közelében maradnék. Nem azért, mert nem hittem el neki, hogy nem foglalkozik velem, hanem azért, mert én foglalkoztam vele.

Lenora Astalis tényleg leszart.

Tudta, hogy az iskolájában vagyok, és egy pillantást sem vetett rám. Nem beszélt rólam.

Nem gondolt rám.

Nem hajszolt engem.

És nekem ez… új volt.

Az emberek foglalkozni szoktak velem – vagy azért, mert le akartak szopni, járni akartak velem, a barátaim, a laborpartnereim, a munkatársaim, a társaim vagy a háziállataim akartak lenni. Bármit is akartak tőlem, mindig tepertek érte. Rendíthetetlen csodálattal néztek rám. És én? Én tápláltam a legendát. Nem ettem, nem aludtam, nem beszéltem sokat nyilvánosan. Az egyetlen emberi dolog, amit közönség előtt tettem, az az volt, hogy a bulikon leszopattam magam a lányokkal. De valójában ezzel is csak magamnak bizonyítottam inkább, mint bárki másnak.

Elvigyorodtam, megragadtam Lenora állkapcsát, és közelebb rántottam magamhoz. Azt hitte, hogy visszavonulok, pedig valójában csak még egyszer jól meg akartam nézni azt az édes seggét, mielőtt az enyém lesz.

– Tudod, Jó kislány, a következő években sokat fogunk találkozni egymással.

– Években? – Izgágán felnevetett, nem törődve azzal, hogy összefűzze a karját és elrejtse előlem a melleit. Ami nem vált éppen a javamra. Teljesen uraltam a farkamat, ez igaz, de szerencsétlen nem érdemelte meg, hogy ingereljék.

– Nem, nem akarok barátságkarkötőket fonni veled, Spencer. Nem áll szándékomban itt maradni. Jövőre visszaköltözöm Angliába.

– Én is – válaszoltam színtelen hangon.

Kezdettől fogva ez volt a terv. Amint leérettségiztem, visszamegyek Angliába, és elvégzem, amit kell, mielőtt megnyitom a stúdiómat valahol Európában. Mindent újrakezdek.

– Angliába költözöl? – pislogott, azt találgatva, mit jelent ez. Legszívesebben a combjai közé mártottam volna a kezem, hogy lássam, mit vált ki belőle a hír.

– A Carlisle Előkészítőbe – vicsorítottam. – Van egy egyetem előtti gyakornoki programjuk.

– Tudom. Én is oda jelentkezem. – Beszívta a levegőt, és a pánik végre beszivárgott a szervezetébe.

Végre. A vérem felmelegedett a látványtól, ahogy az arca fokozatosan elvesztette a színét. Látni, milyen reakciót váltok ki belőle, olyan volt, mint egy hosszú tél után érezni az első napsugarakat.

A szakmai gyakorlat egy hat hónapos program volt, a kiválasztottak Edgar Astalis és Harry Fairhurst mellett dolgozhattak egy szabadon választott művön. Edgar Astalis pontosan ezért vonszolta vissza a gőgös seggét Kaliforniából. Úgy szerette a Carlisle-t, mintha a kibaszott kisbabája lenne.

Azt fogod kívánni, bárcsak úgy vigyáztál volna a valódi gyerekedre, mint a felkészítő iskoládra, te seggfej.

Lenora ugyanúgy akarta a Carlisle gyakornoki állást, mint én, de egészen más okokból. Azért akarta, mert erre született – hatéves kora óta a Carlisle diákja, és az apja örökségének hordozója volt. Emellett a gyakornok a hat hónapos félév végén kiállíthatta a munkáját a Tate Modernben. Ez olyan presztízst kínált, amellyel megvásárolhatta a művészi sztársághoz vezető utat. Én pedig azért akartam, mert…

Mert érezni akartam a vér ízét a nyelvemen.

Évente csak két hely volt kiadó, és a pletykák szerint az egyiket már megkapta Rafferty Pope, a Carlisle Előkészítő zseniális, hamarosan érettségiző diákja, aki képes volt emlékezetből megfesteni egy egész városi tájat. Úgy hallottam, Edgar évente hatszor-nyolcszor járja meg az LAX–Heathrow útvonalat, hogy ellenőrizze a gyakornokait, arról nem is beszélve, hogy nyárra eltűnt Európában.

– Látom, te már befogtad a lovakat. – Elővettem egy sodrópapírt a farzsebemből, és összemorzsolt füvet öntöttem bele, oda sem figyelve a meztelenségére, mintha untatna. – Tragikusan kicsi esélyed van arra, hogy bármiben is legyőzz engem. A te érdekedben nagyon remélem, hogy más helyekre is jelentkezel.

– Nem jelentkezem máshova – tájékoztatott unott hangon.

– Hát, bassza meg, akkor nagy szívás lesz, amikor apuci közli, hogy nem vagy elég jó – ciripeltem, és az orrára koppintottam a gyújtatlan, sodort spanglimmal.

– Mondod te. – Keresztbe fonta a karját a mellkasán.

– Igen. A srác, aki megérdemli a gyakornoki állást. A győztes azonban választhat egy asszisztenst a jelentkezők listájáról. Ami azt jelenti… – Felnéztem a cigimből, és a hüvelykujjammal végigdörzsöltem az alsó ajkamat. – Lehetsz a ribancom arra a hat hónapra. Ez jól hangzik, Lenora. Jól állna a nyakadon egy póráz.

– Nem belőlem lesz rab, ha odajössz – mondta halkan. – Carlisle az én játszóterem, emlékszel?

Fenyegetett. Engem.

Már majdnem kitört belőlem a nevetés, amikor folytatta.

– Óh, és most már Lenny vagyok – sziszegte. – A Lenora öregasszonyos név.

Ez volt az első repedés az álarcán, ahol a lángoló aranyhajú lány nyomai kikukucskáltak a gót, sápadtképű csaj mögül.

– Bocs, hogy ezt mondom, de a Lenny egy szörnyecske neve. – Hátraléptem, a törülközőt a kezébe hajítottam, végre egy cseppnyi kegyelmet mutatva. – Tessék. Takard el magad! Ma még enni is akarok. Visszakaphatnám az étvágyam?

Meg sem moccant, hogy felvegye a köntöst, valószínűleg csak azért, hogy bosszantson engem. Megráztam a fejem, rájöttem, hogy sokkal hosszabb ideje vagyok ott, mint gondoltam. Az Astalis lány nem volt elég fontos ahhoz, hogy ennyi időmet rabolja. A spanglit a szám sarkába dugtam, majd az erkélyajtó felé indultam, és útközben összeszedtem a szétszórt ruháit, majd a vállamon átvetve behajítottam őket a medencébe. Tudta a titkomat. Neki volt előnye velem szemben, és ugyanazért a helyért versengtünk. Úgy tűnt, hogy a Knightnak tett ígéretem most ugrik.

Lenora anyja meghalt, és ez tragikus volt.

De ami velem történt, az is szörnyű volt.

A különbség csak az, hogy az én tragédiám halk és kínos volt, az övé pedig… hangos és már mindenki hallott róla.

Megálltam az üvegajtóknál, és felé fordítottam a fejem.

– Ez nagyon csúnya lesz, Astalis.

– Már most is az. – Összeszorította az ajkait, idegesnek tűnt. – De ha jobban megnézed, a csúfságban is találsz szépséget.

Szó nélkül távoztam.

Lenora hivatalosan is a projektem lett, és bár nem szerettem a bonyodalmakat, a gondolat, hogy elpusztítom, euforikus vágyakozással töltött el.

Ő tette széppé a csúf dolgokat.

Meg akartam neki mutatni, hogy a lelkemet menthetetlenül elcsúfította.