A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Ellie Midwood: The Girl Who Escaped from Auschwitz, 2021

Fordította LUKÁCS ANDREA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Az auschwitzi hegedűs, 2021

Copyright © Ellie Midwood, 2021

First published in Great Britain in 2021
by Storyfire Ltd. trading as Bookouture.
This Hungarian language edition is published
by arrangement with Bookouture and Little,
Brown Book Group, London.

Hungarian translation © Lukács Andrea, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv © Sarah Whittaker

A fedél Németh Renáta és Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Moldova Júlia

Korrektúra: Dér Adrienn

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5702-42-8

Minden múltbéli és jelenlegi szabadságharcosnak ajánlom; mindenkinek, aki valaha szót emelt az elnyomás, az üldözés és az egyenlőtlenség ellen.
Továbbra is hangoztassátok az igazságot, és harcoljatok!
A bátorságotok nem merül feledésbe.

Előszó

Żywiec-hegység, Lengyelország, 1944. július 6.

Az előttük húzódó utat magasra nyúló hegyek és smaragdzöld völgyek szegélyezték, hosszan és üresen terült el a kora hajnali napsütésben. A halványkék égbolt alatt a friss levegő az igazság ígéretének illatát hozta feléjük. Mala kék overallja poros volt és gyűrött az újabb, erdőben töltött éjszaka után. Elégedetten rágcsált egy fűszálat, a legkevésbé sem zavarta korgó gyomra. Mellette Edek egy vidám dallamot fütyült, átölelte Mala vállát. SS-egyenruhájának zubbonya ki volt gombolva, és halvány moha- és füstszagot árasztott.

– Éhes vagy, Mally? – Hirtelen abbahagyta a fütyülést, amikor a nő gyomra különösen hangosan megkordult.

Mala bátran és szerelmesen hátrahajtotta a fejét, Edek borostás, lebarnult arcára nézett, a szemében végtelen odaadás tükröződött.

– Letérhetünk az útról, hogy keressünk még egy kis gombát – javasolta Edek, és közben a nő arcát kutatta.

Jóval azelőtt, hogy megszöktek volna Auschwitzból, megígérte Malának, hogy gondoskodik róla, és akár az élete árán is megvédi, mindent megtesz, hogy elfeledtesse vele a haláltábor borzalmait, ehelyett arra kényszerítette, hogy végtelen hosszan meneteljen vele félig kitaposott utakon, gombán meg bogyókon éljenek, a csillagos ég alatt aludjanak úgy, hogy csak az ölelő karja védi az elemektől.

Azt viszont nem tudta, hogy Malának ennél többre nem is volt szüksége: csak Edek karjára, ami átöleli, és friss levegőre, amelyben nem lehet érezni a krematóriumok bűzét. Az éhség volt a legkisebb gondja – Auschwitz jól megtanította arra, hogyan éljen csupán egy kis kenyérhéjon.

– Nem, még nem akarok megállni – felelte Mala. – Menjünk tovább! Minél hamarabb elérjük a falut, annál jobb. Majd veszünk ennivalót és neked civil ruhát. – Huncut tekintettel nézett végig a szerelmén. – Különben a partizánok ott helyben lelőnek, ha ilyen ruhában jelensz meg előttük.

Edek a zsebében megérintette a megolvasztott fogaranydarabkákat – a kemencéknél dolgozó Sonderkommando tagjaitól kapott, hátborzongató ajándékot –, majd bólintott, és megszaporázta a lépteit, mintha nem hallható, erőteljes hang űzte volna: Kerüljetek biztonságba, mondjátok el a partizánoknak a történeteteket, vezessétek őket és a győztes Vörös Hadsereget erre a nyomorult helyre, és bosszuljátok meg az összes ártatlan lelket, akit el kellett égetnünk az SS-vadállatok miatt.

Az SS-vadállatok, akiknek az egyenruháját most is viselte.

Végighúzta a kezét a merev, szürkészöld gyapjún, és arra a pillanatra gondolt, amikor végre letépheti magáról ezt a gyűlöletes ruhát, és elégetheti, hogy ne maradjon belőle semmi, csak hamu.

Mala abbahagyta a cipője bekötését. Edek néhány lépéssel előtte járt, és vágyakozva nézte a hegyeket.

Annyira belefeledkezett a gondolataiba, hogy nem hallotta Mala hangjának halálos színezetét, amikor a nő a nevén szólította:

– Edek!

A háta mögül hallatszott a halálra vált, elfojtott hang, amelyből csak úgy sütött a rémület.

Mosolyogva megfordult – Mi az, szerelmem? –, majd érezte, hogy lefagy a mosolya a nő hamuszürke arca és mereven előreszegeződő tekintete láttán. Úgy tűnt, mintha az egész világ fájdalma ott tükröződne aranyszínű szemében, amelyből hirtelen eltűnt minden csillogás.

Edek megállt, nem mozdult, lassan követte Mala tekintetét, és érezte, hogy fekete szakadékba zuhan, amikor megpillantott két egyenruhás alakot, amint határozottan és céltudatosan feléjük sétálnak.

Valószínűleg a kanyarból bukkanhattak elő, isten tudja miért. Errefelé a németek szinte sosem járőröztek; a szovjet hadifoglyok erről biztosították Edeket és Malát, mivel ők maguk is több sikeres szökést hajtottak már végre. A táborban dolgozó szimpatizáns lengyel civilek pedig örömmel törtek borsot a nácik orra alá azzal, hogy segítettek a foglyoknak.

Rettenetes, émelyítő borzongás futott végig Edek gerincén, felállt tőle a szőr a tarkóján. Végtelen vágyakozással a szemében jobbra, az erdőre nézett, aztán visszafordította a tekintetét a közeledő német határőrökre. Géppisztolyuk csöve fényesen ragyogott a júliusi nap aranyszínű fényében. Edek keserű csalódással bámulta a fegyvereket, dühös könnyek szúrták a szemét. Túl sokszor látta már, hogy a társait leterítik ezek a fegyverek ahhoz, hogy azt remélje, elérhetné az erdőt, a határőrök valahogyan célt tévesztenének ilyen közelről, és Mala megmenekülne a német golyózáportól…

A nő mintha olvasott volna a gondolataiban, megfogta a kezét, kissé megszorította, majd halvány mosollyal megrázta a fejét.

Edek mindig is álmodozó volt, Mala pedig mindig a valóság talaján maradt, és most, hogy a valóság fekete fegyvercsöve nézett a szemébe, hirtelen már nem volt menekvés előle.

– Bocsáss meg, kérlek, Mala… Szeretlek!

Ezek voltak az utolsó szavai, mielőtt a német katonák odaértek hozzájuk, fürgén tisztelegtek, és udvariasan azt kérdezték:

– Láthatnám az iratait, kérem, Herr Unterscharführer?

1. fejezet

Auschwitz, 1943. ősz

Edeknek elege volt. A komor gondolat akkor tudatosult benne, amikor a naplemente első sugarai vörösbe vonták a barakk tetejét, és nézte, ahogy Brück, egy SS-tiszt többször egy fogoly fejére tapos térdcsizmájának acélbetétes talpával. Az őr már jó ideje csinálta ezt, az áldozata viszont már régen nemcsak hogy nem tiltakozott, de már nem is mozgott. Az SS ennek ellenére olyan undorodva és kegyetlenül taposta tovább a koponyáját, mint ahogy egy földműves agyonüt egy rágcsálót a lapátjával.

Elvégre a foglyok pontosan ezek voltak az SS számára… férgek. A nácik már a táborban töltött első napjukon az új foglyok tudomására hozták a véleményüket. Edek a legelső politikai foglyok között érkezve részesült ilyen „szívélyes” fogadtatásban, miután 1940 júniusában kábultan és a naptól elvakítva leszállt a vonatról a hírhedt auschwitzi rámpán. Hétszázhuszonnyolc ember érkezett aznap a lengyel katonai barakkokba. Azon a napon Edward Galiński, a tengerészeti iskola kadétja megszűnt létezni. Onnantól kezdve az 531-es számú Häftling – fogoly – lett, akit kényszermunkára ítéltek, mert…

Egészen pontosan mivel is vádolta őt a Gestapo lengyel részlege? Olyan sok idő telt már el, amióta kényszerből aláírta a vallomását, hogy a részletek kimentek a fejéből. Egy gyanúsan behízelgő modorú, szemüveges német tiszt udvariasan elmagyarázta neki, hogy ha Herr Galiński élve akarja elhagyni a Gestapo pincéjét, akkor jobban teszi, ha aláírja ezt az olvashatatlan, német nyelvű szöveget, és bevallja, hogy összeesküvést szőtt a Birodalom ellen a lengyel értelmiség több más tagjával együtt. Edek megpróbálta elmagyarázni, hogy ő csak egy egyszerű vízvezeték-szerelő fia, és soha nem is álmodna arról, hogy az értelmiségi elithez sorolja magát, nemhogy összeesküvésben vegyen részt velük. A német tiszt együttérzőn bólogatott, néhányszor behúzott egyet az öklével Edek halántékába, egy zsebkendővel alaposan megtisztította a kezét, majd azt tanácsolta, hogy gondolja át újra.

A hét végére Edek aláírta a vallomását.

Végül mindenki aláírja, magyarázta neki barátságosan a Gestapo tisztje, amikor betette Edek aktáját a számtalan egyforma, sötétszürke, horogkeresztes mappa egyikébe, amelyek a tarnówi börtön újonnan létrehozott irodájában sorakoztak a fal mellett. A rácsos ablak mögött az 1939-es német megszállás óta a lengyel nemzeti lobogó helyett egy korallpiros, horogkeresztes zászló volt kifeszítve a homlokzatra. Az udvaron korallpiros vértócsa állt a kilyuggatott fal előtt. A német birodalom ellenségeit lőtték le ott – többnyire újságírókat és szabadelvűeket –, akik fellázították a hétköznapi embereket, és összezavarták a fejüket a hivatalos állami propagandával szemben. A Gestapo először az ilyen harsány elemeket iktatta ki. Túl hangosan hangoztatták az igazságot, és ez nem tetszett a náciknak.

A tiszt nem hazudott, tudta meg Edek később azoktól, akik ugyanazzal a transzporttal érkeztek Auschwitzba, mint ő. Mindannyiukat ugyanazzal vádolták.

– Az a bűnünk, hogy fiatal, egészséges férfiak vagyunk, akik fegyvert ragadhatnak, és lázadást szíthatnak a náci seggfejek ellen – mondta az egyikük, miközben szívott egyet a cigarettájából, és apatikusan meredt előre a semmibe. A lábánál egy kis batyuban a saját személyes holmija volt, amit minden fogolynak megengedtek, hogy magával vigyen az új helyre. A célállomás nevét azonban a kísérőjük úgy őrizte, mint valami baljós titkot. Halkan suttogott, mivel a fent említett náci seggfejek vették át a lengyel rendőrök helyét az állomáson, jelenleg pedig ugyanabban a vagonban ültek a padon, mereven bámulták a lengyeleket, és mocskolódva kiabáltak, valahányszor valaki az ablak felé fordította a tekintetét. – Nekik elég az, hogy összeesküvés vádjával elvisznek minket valahova, messze a lakosságtól – folytatta a férfi. – A gyerekes nők és az idősek nem jelentenek rájuk veszélyt, ezért hagyták békén őket a németek. Legalábbis egyelőre.

A fiatalembert Wiesławnak hívták.

Most, három és fél évvel később ott állt Edek mellett, és nézte, ahogy az SS-őr halálra tapossa a foglyot. Amikor Edek lopva a barátjára pillantott, látta, hogy neki is elege van.

– Ki kell jutnunk innen – dörmögte lengyelül.

Balszerencséjére Brück, az SS-tiszt meghallotta. Azonnal megpördült, és megfeledkezett a sárban heverő áldozatáról.

– Már megint a saját disznó nyelveteket használjátok?! – Erősen lihegett. A nyakán kidülledt egy ér SS-jelzéssel ellátott szűk gallérja alatt. – Néhány napot a Strafblockban akartok tölteni, csak hogy felfrissítse az emlékezeteteket, ne felejtsétek el, hogy mi a szabály?

Edek lesütötte a tekintetét, és azonnal bocsánatot kért. Már így is több napot töltött a büntetőcellában, mint amennyit szeretett volna. Az a hely nem volt nagyobb egy kutyaólnál, valójában egy ablak nélküli betonkocka volt csak, még ahhoz sem volt elég magas, hogy az ember felálljon benne. Csupán egy mocskos vödör volt a sarokban, hogy abban végezhesse el a dolgát, és naponta egyszer elé tettek némi ennivalót. De nem a fizikai kényelmetlenség volt az igazi büntetés. Sokkal inkább az a teljes elszigeteltség a koromsötétben, amibe az ember lassan beleőrült. Alig néhány óra elteltével az a bénító érzés lett úrrá a foglyon, hogy élve eltemették, és ezen még az sem segített, ha teli tüdőből ordítani kezdett. Bárki tervezte is azt a borzalmas helyet, nagy gondot fordított rá, hogy ez a cella szinte teljesen hangszigetelt legyen. Az ember a végkimerülésig is ordíthatott, csak a négy fal volt ott, és a saját, rekedt hangjának visszhangja válaszolt kétségbeesett könyörgésére.

Nem, Edek egyáltalán nem akart visszamenni oda.

Az SS-tiszt zsebre dugta a kezét, és odalépett a két lengyel férfihoz. Fiatal volt, mint ők, huszonöt évesnél nem idősebb, ugyanolyan sima arcú és csillogó szemű, csakhogy az ő teste csupa izom volt, a haja pedig nem volt leborotválva, hanem a legújabb divat szerint lenyírva – oldalt és hátul rövid, és a feje tetejéről a szemébe hullt egy hosszú, selymes tincs. A világ árja ura csupán a származása alapján. Kényszeredett mosoly játszott az ajkán.

– Mit mondott neked? – Olyan közel állt Wiesławhoz, hogy az orruk szinte összeért, halványkék szeme pislogás nélkül meredt a fogolyéba.

Edek barátját azonban nem tévesztette meg a hirtelen jött barátságos hang.

– A karóráját dicsérte meg, Herr Scharführer – magyarázta komoly hangon nehézkes némettudásával. – Azt mondta, még sohasem látott ilyen gyönyörű darabot.

Edek ismét tudott levegőt venni. Wiesławra nyugodtan lehetett számítani az ilyen dolgokban – már régen kivívta a táborlakók tiszteletét azzal, hogy feszült helyzetben is képes volt gyorsan gondolkodni.

Az SS-őr ráérősen felemelte a kezét. A napnyugta vörös fénye halványan megcsillant az óra arany számlapján. Bizonyára valamelyik zsidótól lopta, gondolta magában Edek, de természetesen nem mondott semmit, csak ismét bocsánatot kért, hogy az anyanyelvén szólalt meg.

Brück Scharführer az Edek mellkasára tetovált rövid számsorra pillantva látta, hogy egy tábori veteránnal van dolga. Nagylelkűen intett, hogy elmehet.

Edeket nem először mentette meg a veréstől vagy a golyótól ez a szám vagy a politikai foglyokat jelölő piros háromszög. Amióta az SS Auschwitzba szállította az első zsidókat, köztudott lett, hogy a náci gyűlölet leginkább ellenük irányul. A lengyelek hirtelen azon kapták magukat, hogy kinevezték őket kápóknak – fogoly elöljáróknak – a német bűnözőkkel együtt, akik büszkén viselték utcai ruhájukat a rávarrt zöld háromszöggel. Nem mintha Edek bánta volna ezt a változást, de akaratlanul is sajnálta a szegény ördögöket, akiket csupán amiatt mészárolnak le, mert szerintük rossz fajhoz tartoznak.

– Hová mentek? – kérdezte az SS-tiszt.

– Birkenauba, Herr Scharführer – válaszolta azonnal Edek. – Lubusch Rottenführer utasítására.

– Lubusch? A lakatosműhely Kommandoführere?

– Jawohl, Herr Scharführer! Az ő utasítására szoktunk segíteni az ácsoknak.

Edek tovább is akarta magyarázni, de Brücköt már nem érdekelte.

– Tegyétek fel ezt a büdös hullát a kocsira… – mondta, és lustán intett az eszköz felé, amit a foglyok halottszállító kocsinak neveztek. A barakk mellett állt, és már egy kisebb halom holttest hevert rajta. – Aztán menjetek! Dolgozni küldtek ide titeket, nem mások óráját bámulni.

A szavai ellenére önelégülten vigyorgott, és Edek látta, hogy jólesett neki a bók. Az óra valóban nagyon sokat érhetett. Edek arra az emberre gondolt, akitől előbb ezt vették el, majd az életét. Hányinger tört rá.

Ki kell jutnunk innen, mondta korábban Wiesławnak, és komolyan is gondolta. Elege volt az SS-katonákból, akik agyontapossák az ártatlan áldozatokat; elege volt abból, hogy elrabolják a meggyilkoltak értékeit, de mindenekelőtt abból volt elege, hogy tiszteletet kell mutatnia ezeknek az egyenruhás gazembereknek: bocsánatot kérni, ha lengyelül beszélt, lekapni a sapkáját borotvált fejéről, valahányszor valamelyikük a közelébe jött. Elege volt abból, hogy másodrendű embernek tekintik, és ennek megfelelően is kell viselkednie.

2. fejezet

Birkenau, női tábor

A Sauna fel volt bolydulva, mint mindig, amikor az újonnan érkezetteket korbácsütésekkel és durva sértésekkel végighajtották a blokk különböző állomásain. A rámpán sok gyanútlan nő még reménykedett, és általában ebben a blokkban vesztették el az utolsó illúzióikat is, amelyben nagy szerepet játszottak a kápók ütései és az SS gúnyos kiáltásai is.

Malának eszébe jutottak a saját, vérfagyasztó élményei ebben a blokkban, miközben az SS-őr asztala mellett állt, és türelmesen várta, hogy az őr befejezze a papírmunkát. Gyötrelmes fájdalom villant a lány szemében, ahogy a rémült tömegre nézett.

Malának már nem kellett tartania az őröktől vagy a kápóktól, mivel küldöncként dolgozott a táborban, az SS parancsait és más hivatalos iratokat vitt egyik blokkból a másikba, amikor éppen nem a női tábor vezetőjének, Maria Mandlnak segített az irodai munkában. A bal felkarján egy hivatalos karszalag volt Läuferin jelzéssel, civil ruhát hordott, sötétszőke haját kontyba csavarta, így azonnal látszott a különbség közte és a tábor átlagos lakói között. Ennek ellenére a Saunát utálta a legjobban, mert ez volt az a hely, ahol a remény utolsó morzsáit is sárba tiporták, ahol a korábbi életeket félbeszakították és félresöpörték a lenyírt hajjal együtt, ahol a nevek helyére számok kerültek, és ezeket egy durva tetoválóeszközzel örökre a nők a karjába bélyegezték.

– Vegyétek le minden ruhátokat, mocskos disznók! Schnell, schnell, schnell, mozgás, mozgás, gyorsan! Mindent levenni, igen, még a piszkos alsóneműt is, nebáncsvirágaim! – Ezt egy éles korbácsütés követte, mire valaki sírva fakadt. – Ne piszmogjatok, álljatok be a sorba, és igyekezzetek, mielőtt baj lesz!

Valaki ilyenkor mégis megpróbált tiltakozni; általában az ortodox családok női feje. Könnyes szemmel azonban nem saját maga miatt könyörgött, hanem a fiatal lányok szemérmessége aggasztotta a legjobban: velünk csináljanak, amit akarnak, de kíméljék a lányokat, Frau Aufseherin! A burokban nevelt, tágra nyílt szemű, rémült lányokat védte, akik az anyjuk óvó karjai között remegtek, mielőtt kitépték őket a szerető ölelésből. A lányokat, akiket a legközelebb álló férfi fogoly felé löktek, aki megkérdezte, hogy „egyedül akarnak-e levetkőzni, vagy segítsen nekik, mert szíves örömest segítséget nyújt, ha kell”.

A többi kápó erre hangosan felröhögött. Ők a szomszédos állomáson dolgoztak – egy hatalmas helyiségben, ahol német precizitással székeket állítottak egymás mellé, és ipari borotvagéppel lenyírták a meztelen, megalázott, síró lányok haját.

Ez a hajnyírás volt Mala legszörnyűbb emléke arról az első napról Auschwitzban. Már másfél év eltelt azóta, hogy az a piros háromszöget viselő rab végighúzta durva ujjait Mala sötétszőke haján – Olyan, mint az arany! Tényleg nagy kár érte! –, és nyilvánvaló rosszallással ciccegett, miközben Mala gyönyörű haja fürtökben hullott meztelen vállára, az ölébe és nyitott tenyerébe.

Talán dacból vagy azért, mert szeretett volna megőrizni valamit korábbi önmagából, a markába szorított egy hajtincset, és nem volt hajlandó megválni tőle még akkor sem, amikor beterelték a fertőtlenítő helyiségbe. Erősen szorította, amikor valami zöld, rettenetesen büdös vegyszeres vízzel teli kádban kellett megmártóznia. Akkor sem engedte el, amikor valami port szórtak a még mindig égő fejbőrére, a hónaljára és az ágyékára. Szorosan a markában tartotta, amikor belökték egy sivár, elhanyagolt terembe, ahol a mennyezetről baljóslatúan néztek le rá a zuhanyfejek. Később megtudta, hogy a gázkamrák pontosan ugyanígy néznek ki. Szerencsére a rámpán szelektáló orvos olyan embereket keresett, akik több nyelven is tudnak, ő pedig hat nyelven folyékonyan beszélt. Aznap nem került gázkamrába, csak egy átlagos zuhanyzóba. A nélkülözhetetlen foglyokból nem volt túl sok, ezt elég hamar megtanulta.

Az ortodox lányok egyfajta belenyugvó közömbösséggel váltak meg a hajuktól. Hamarosan amúgy is lenyírták volna, mert a zsidóknál az volt a szokás, hogy a feleség haját az esküvő estéjén leborotválták, és egész hátralévő életében kopasz maradt. Nyilvános helyeken turbánt vagy parókát viselt, de olyan kopasznak kellett maradnia, mint születésekor. Malát nem nevelték vallásosan. Az apja teljesen elutasította a közösség gondolatát, miszerint a nő szerepe csupán annyi, hogy anya legyen, és vezesse a háztartást, és gyakorlatilag minden fontosabb döntéshez ki kell kérnie a vallási vezetők tanácsát. Ezért az egész családot elköltöztette a lengyel Brzesko városából egy sokkal felvilágosultabb, kozmopolita helyre, a belga Antwerpenbe, és úgy független, önálló fiatal nőt nevelt a lányából.

Az ortodox szabályokkal teljesen szembemenve Pinkus Zimetbaum a lehető legjobb oktatást biztosította a lányának, és mikor Pinkus gyorsan romló látása miatt a családi üzlet nehézségekkel nézett szembe, a férfi végtelenül hálás volt Malának, hogy ő vette át a kenyérkereső szerepét. Az biztos, hogy a régi, konzervatív lengyel közösségben a rabbik nem helyeselték volna, hogy egy fiatal nő a közismert Maison Lilian Divatházban dolgozzon, Pinkus azonban nemcsak hogy helyeselte, de biztatta is a lányát, hogy álljon meg a saját lábán, soha ne kelljen mások jóindulatától függenie.

– Így, ha valami történne velem, meg tudsz élni egyedül, Mally. Azért hoztalak ide, Antwerpenbe, hogy a saját életedet éld, ahogyan te akarod, ne pedig úgy, ahogyan a zsidó közösség helyesnek gondolja. Így magad fedezheted fel a szerelmet, nem kell férjhez menned egy olyan férfihoz, akit a közösség jelöl ki számodra. Nem tudnám elviselni… hogy boldogtalannak lássalak. Azt akarom, hogy szabad légy, amennyire csak akarsz, egy szabad szellem, akire végtelenül büszke vagyok. Ne engedd, hogy bárki is elvegye a szabadságodat!

A nácik azonban megszállták Belgiumot, miután hasonló könnyedséggel bekebelezték Európa többi országát, és őket egy kicsit sem érdekelte, hogy Mala ortodox zsidó-e, vagy asszimilálódott. A zsidó az zsidó, és csak a halott zsidó a jó zsidó, vagy esetleg az, amelyik a Birodalom fellendüléséért dolgozik – ez volt a legújabb ideológia a németek számára. Ezután jött, ami jönni szokott: a gyűjtőtábor Malines-ben, a marhavagon, Auschwitz és a bőrébe tetovált 19880-as szám.

Először megfosztották a szabadságától. Azután megfosztották a hajától. Ez utóbbit Mala már sikeresen visszaszerezte. Egy nap majd az előbbit is visszaszerzi, esküdött meg magában.

Most már tábori veteránként nézte, hogy úgy nyírják meg ezeket a lányokat, mint a birkákat. Komor, szánakozó tekintettel figyelte őket, és akaratlanul is végighúzta az ujjait a saját haján, mintha meg akarna bizonyosodni róla, hogy még mindig ott van, hogy túlélte, foggal-körömmel kapaszkodott fel a helyi szamárlétrán, és most már biztonságban van, nem fenyegeti folyamatosan a veszély, hogy bántják vagy megölik. Mégis, még mindig magánál hordta azt a hajtincset egy kis textilzsákban a szoknyája zsebében. Az elveszített szabadságára emlékeztette, és az ígéretére, hogy egy nap majd visszaszerzi azt.

– Itt felfoghatatlanul megsértik az emberi jogainkat! – kiáltott fel az egyik nő. – Nem vagyunk bűnözők, miért hoztak ide minket, és miért bánnak velünk úgy, mintha azok lennénk?

Mala hirtelen megriadt, és a nőre kapta a tekintetét, aki felemelte a hangját. Még mindig a saját ruhájában volt, meglehetősen elegáns ruhában, tweedkosztümben és lakkbőr cipőben. Mala észrevette, hogy az egyik kápó ijesztő érdeklődéssel bámulja.

Ellökte magát a faltól, és elindult a harsogó nő felé, aki nyilvánvalóan még nem fogta fel, hogy ebben a halálgyárban nem létezik olyan fogalom, hogy „emberi jog”.

A nő nem engedte, hogy a körülötte lévő rémült tömeg elhallgattassa, egyre hangosabb lett a hangja és vele együtt a meggyőződése is.

– Én nemzetközi jogot tanultam. A civilizált népek történetében még soha nem volt példa arra, hogy szabad embereket így összegyűjtöttek és akaratuk ellenére úgy tereltek, mint a birkákat a vágóhídra. Követelem, hogy beszélhessek a nemzetközi…

A panaszkodásának egy kápó vetett véget, amikor a fejére sújtott a botjával. Olyan személytelen kegyetlenséggel tette, mint egy hentes, aki már régen hozzászokott a munkájához, és gépiesen, de kiválóan elvégzi azt. A nő úgy zuhant a földre a kápó lába elé, mint egy marionettbábu, aminek elvágták a zsinórjait.

– Meghalt a nagyszájú szuka? – kérdezte az íróasztal mögül az SS-nő. Egyszer sem emelte fel elegáns frizurás fejét a listáról, amelybe számokat és neveket írogatott.

A kápó erősen belerúgott a fogoly gyomrába. Az egész blokk hallotta, ahogy kiszakad a tüdejéből a levegő, a legújabb áldozata azonban meg sem moccant.

– Jawohl, Frau Aufseherin – erősítette meg a kápó rezzenéstelen arccal. Takarítsátok el! – intett két beosztottjának. Az egyik előlépett. Nem volt szüksége több utasításra az egyenruhás nőtől. Ez a férfi egy olajozottan működő gyilkológép volt, a csípőjén fabottal, az SS által ráruházott hatalom jelképével, hogy elintézhesse a nemkívánatos elemeket, üres szemmel, érzelmek nélkül.

A holttestet minden különösebb ceremónia nélkül meztelenre vetkőztették. A sarokban a levetett ruhák magas kupaca mellett két kanadás nő – a szortírozó-Kommando dolgozói, akik elkobozták és szétválogatták a foglyok holmiját – a halott nő blézerén vitatkozott. Mala nézte, ahogy egy másik fogoly már borotválta is az egykori ügyvédnő göndör fürtjeit, a társa pedig valószínűleg a testnyílásait kutatta át, nincsenek-e ott rejtett értékek.

– Csak két aranytömés van a szájában – jelentette ki a férfi a kutatás végén.

Egy fogoly fogorvos már a közelben várakozott a fogójával.

Az SS-őrnek hirtelen elakadt a lélegzete.

– Ez a nyomorult tehén! Tudja valaki a nevét?

– Helga Schwarz – szólalt meg a kápó, miután megnézte az áldozat iratait, amit a Kanada-Kommando tagjai ott hagytak a földön. Őket csak a ruhák érdekelték, egy újabb halott zsidó személyazonossága nem.

– Dr. Helga Schwarz – javította ki Mala halkan a kápót. – Jogi doktor volt.

Furcsa elégtételt jelentett számára, hogy az őr odaírta, a „dr.” szócskát a nő neve elé a listába, amit azután átnyújtott Malának. A meggyilkolt nő így legalább a halálában meg tudta őrizni a méltóságát.

Miközben Mala a Sauna-blokk iratait vitte a tábori irodába iktatni, egyfolytában dr. Schwarz nevét suttogta maga elé, próbálta az emlékezetébe vésni. Lehet, hogy a nácik és a kápók meggyilkolták és már el is felejtették őt, számtalan áldozatuk közül ezt az egyet, de Mala nem fogja. Magával viszi az emlékét, ki a táborból, és elmondja a világnak, hogy dr. Schwartz hősként halt meg, az utolsó leheletéig a szenvedő társai jogaiért harcolt.

3. fejezet

Auschwitz

Mint a délután közepén mindig, a tábori lakatosműhelyben lázas munka folyt. A gépek dübögtek és zúgtak, időnként csillogó vízesésként szikrák záporoztak a betonpadlóra. Fémforgács csikorgott a kápók csizmás talpa alatt, akik saját fontosságuk teljes tudatában járkáltak, kérges ujjaikkal a botjaik markolatát simogatták, és közben éles szemmel figyelték, mikor pillantják meg a legapróbb ürügyet arra, hogy ráhúzhassanak valaki hátára. A levegőt a vas és az olaj erős szaga töltötte meg.

Edek meglehetősen felszínes ellenőrzés után a fadobozba dobta a fémalkatrészt, amit éppen elkészített. Aznap ez volt a kétszázhetvenedik darabja, döbbent rá komor önutálattal. Nem bánta, hogy zárakat kell csinálnia, csakhogy valamelyik nap az egyik kápó, Karl – egy alacsony, rosszindulatú német, akinek a képén állandóan gonosz, önelégült vigyor ült – elmondta nekik, hova kerülnek az itt előállított termékek. Hirtelen mindenkinek felfordult a gyomra, hogy a munkájával hozzájárul a náci terrorgépezet sikeres működéséhez.

– A Gestapo börtönbe zár embereket, báránykáim – közölte gúnyos, éneklő hangon. Gyűlölködő mosolyából egyértelműen látszott, milyen ördögi örömet okoz neki, hogy a munkások döbbenten és hitetlenkedve mind elnémulnak. – Hozzájárultok ahhoz, hogy börtönbe zárják a népeteket. Biztos vagyok benne, megköszönik majd nektek, amikor megérkeznek ide. Ha egyáltalán eljutnak idáig.

Karl hivatásos bűnöző volt, akit átnevelésre küldtek Auschwitzba. Edek zavarba ejtőnek találta, hogy a német igazságszolgáltatás gyilkosokat, erőszaktevőket és tolvajokat helyez föléjük, átlagemberek fölé, akik sohasem szegték meg a törvényt – mindössze azért, mert más a származásuk. A nácik eltorzult logikája szerint a Reichsdeutsche bűnözőket át lehet nevelni, ezzel ellentétben a lengyeleknek, a szovjet hadifoglyoknak és a zsidóknak a koncentrációs táborokban van a helyük.

Edek éjszakánként gyakran feküdt ébren az elcsendesedett barakkban, és próbálta felidézni azt a bizonyos napot, amikor a világ fenekestől felfordult, amikor a bűnözőket hősökként kezdték éltetni, amikor a szabad sajtó propagandagépezetté vált, amikor egy nárcisztikus, kegyetlen diktátorra áhítattal kezdtek felnézni, és a nemzet megmentőjét látták benne – de nem tudta. Hamarosan inkább egyáltalán nem is gondolt rá. Túlságosan felzaklatta, és reszketni kezdett jogos felháborodásában. Auschwitzban, ha valaki üres illúziókra pazarolta az idegeit, biztos utat választott arra, hogy a gázkamrában végezze.

– Miért húzod fel magad? – kérdezte tőle egyik este Wiesław álmos hangon. Ugyanazon a priccsen aludtak, és Edek forgolódása valószínűleg őt is felébresztette. – Értékes energiát pazarolsz el a semmire. A világrendről szóló tökéletes elméleted majd ráveszi az SS-t, hogy elengedjen? Kötve hiszem. Szóval, hagyd abba ezt a forgolódást és a bánatos sóhajtozást, inkább aludj! Az ilyen helyen az embernek el kell felejtenie ezeket a dolgokat, hogy életben maradjon. Inkább azzal kellene foglalkoznod, hogy az SS-konyháról ki ad majd kenyeret cigarettáért, és melyik kápó nem ver fejbe, ha egy percnél többet töltesz a latrinában. Itt ezek a legfontosabb dolgok. Minden más lényegtelen.

Kétszázhetvennyolc. Edek feljegyezte a számot a papírra, és az extra adag marharépalevesre gondolt, amit majd kapni fog, ha megcsinál ötszáz darabot. Ez volt a jutalom az új Kommandant parancsa szerint, ha valaki túlteljesíti a napi tervet. A régi táborvezető kicsit másképpen irányított: egyszerűen a krematóriumba küldte azokat a foglyokat, akik nem tudták hozni az elvárt számokat.

Kétszázhetvennyolc alkatrész, amit kétszázhetvennyolc zárhoz használnak majd fel, hogy bezárjanak kétszázhetvennyolc embert a vér- és halálszagú, nyomorúságos Gestapo-pincékbe. Felfoghatatlan volt, hogy ez a szám egyáltalán létezhet, hogy a nácik ilyen sok embert akarnak bebörtönözni. Amikor azonban Edek körülnézett, látta, hogy valójában reális. Az auschwitzi krematóriumok mostanáig talán már több százezer embert nyeltek el, és Edek szilárd meggyőződése volt, hogy nem Auschwitz az egyetlen ilyen hely, ahol az embereket csupán amiatt gyilkolják halomra, mert nem a megfelelő fajhoz tartoznak.

Egy küldönc kiáltása zökkentette ki a merengéséből:

– Levél Lubusch Rottenführernek! – Megtörölte olajos kezét egy ronggyal, és elvette a levelet a fiútól, hálásan, hogy valami eltereli a figyelmét.

– Te csak menj, én majd odaadom neki! – ígérte a küldöncnek. – Herr Rottenführer az irodájában van. Amúgy is oda készültem.

A Kommandoführer irodája közelében két kápó dohányzott. Megdermedtek a rémülettől, amikor látták, hogy valaki befordul a sarkon, de miután látták, hogy csak egy fogoly, elernyedt a válluk, és folytatták a legfrissebb tábori pletykák kitárgyalását.

Edek megállt az ajtó előtt, levette csíkos sapkáját borotvált fejéről, megigazította a ruháját, és bekopogott.

– Szabad!

Lubusch Rottenführer, a munkacsoport közvetlen felügyelője az íróasztalnál ülve írt valamit. Fiatal volt, de sokkal idősebbnek nézett ki a koránál, mert világos szemében töprengő, majdhogynem kétségbeesett kifejezés tükröződött. Ilyen tekintetnek a régi világ poros egyetemi könyvtáraiban lett volna a helye, nem pedig egy olajfoltos, auschwitzi lakatosműhelyben. A megjelenésén minden ellentmondott a rajta lévő SS-egyenruhának: elegáns keze hosszú, karcsú ujjaival, a kifinomultság aurája, amelyet nem megtanult és kifejlesztett, hanem a lényéből fakadt, sőt még az is, ahogy sötét haját jobb oldalon borotvaegyenesen elválasztotta. Az egyenruha az alakjára simult, elegáns volt, de olyan rosszul állt neki, mint a csíkos zubbony egy lengyel értelmiséginek. Talán emiatt vakarta állandóan a gallérja alatt a bőrét, és kényelmetlenül feszengett, a durva anyagra vagy a mosoda-Kommando által használt szappanra panaszkodott. Pedig inkább a bőre utasította el az egyenruhát, vagy legalábbis ez volt Edek meggyőződése.

Tisztelgett – ennek az SS-katonának szívesen szalutált –, majd odalépett Lubusch íróasztalához.

– Egy levelet hoztak önnek, Herr Rottenführer. És itt vannak a termelési adatok a nap első felére. Ma én vagyok a soros az ebédosztásban…

De Lubusch már nem figyelt rá. Megismerte a borítékon a precíz kézírást, mohón kikapta Edek kezéből, felbontotta, és meleg mosoly terült szét az arcán, ami azonnal teljesen átformálta.

– Tudod, hová kell tenni. – Fel sem nézett, úgy mutatott az iratszekrény felé, láthatóan elfelejtette, hogy le kell pecsételnie és aláírnia, mielőtt eltennék.

Edek elrejtette sokat sejtető vigyorát, odament a szekrényhez, és kihúzta az e havi iratok fiókját, majd szándékosan lassan keresgélt közöttük, hogy időt adjon a felettesének. Lubusch mindig is rendes volt, de miután egy évvel ezelőtt eltávozásra ment, és egy aranygyűrűvel az ujján tért vissza, még elnézőbb lett a foglyokkal szemben, sőt, a saját kápója háta mögött segíteni is kezdett nekik.

Edek addig állt ott, amiről úgy gondolta, hogy illendő, majd a lehető leghalkabban megköszörülte a torkát, és szólásra nyitotta a száját, ahogy Lubusch felé fordult. Milyen feledékeny vagyok ma, Herr Rottenführer!, akarta mondani. Az aláírása és a pecsét…

De döbbenten megállt, szinte megbénult az eléje táruló látványtól.

Lubusch még mindig a kezében szorongatta a levelet, de az íróasztalra borulva feküdt behajlított karján, úgy nézett ki, mint akit lelőttek. Egyáltalán nem mozdult, csak a szabad keze ujjai szorultak ökölbe, majd elernyedtek tehetetlen kétségbeesésében.

Edek megrémült, nem tudta, mit tegyen, ezért elindult az ajtó felé. Megint kinyitotta a száját, majd becsukta, képtelen volt egy hangot is kinyögni, végül kétségbeesve körülnézett az irodában, hogy találjon valamit, gyakorlatilag bármit…

Egy vizeskancsó! Átszaladt a helyiségen, megragadta a kancsó nyakát, és majdnem kiöntötte a vizet a csipketerítőre – bizonyára Lubusch feleségének ajándékára. Menet közben töltött belőle, odalépett az íróasztalhoz, és amilyen csendesen csak tudta, letette az SS-tiszt mellé a poharat.

– Vizet, Herr Rottenführer? – kérdezte halkan.

Vagy a hangjából kicsendülő őszinte aggodalom, vagy maga a gesztus miatt, de a férfi végre megmozdult. A válla reszketett a néma, kínzó zokogástól, ami olyan fájdalmat ébresztett Edek szívében, mintha ő maga szenvedett volna.

Eszébe jutott a folyosón lévő két kápó, ezért odafutott az ajtóhoz, és gyorsan elfordította a kulcsot a zárban. Ezután odavitte Lubuschhoz, és mint a pohár vizet, ezt is finoman a Kommandoführer fehér keze felé tolta, majd az ujjai alá csúsztatta. Ezután felegyenesedett az asztal mellett, és mereven állt, mint egy szobor, komoly, néma méltósággal őrizte a feljebbvalóját.

Egy egész perc telt el, mire Lubusch végül felemelte a fejét, és a kézfejével lassan megtörölte az arcát. Edek meglepetésére a legkevésbé sem jött zavarba a könnyei miatt, nem is próbálta elrejteni a sebezhetőségét. Egyszerűen csak ült, és üres tekintettel bámult maga elé csillogó, könnyes szemével – megdöbbentően emberi volt, szinte nemes ebben a hirtelen támadt törékenységében.

Edek próbált valami támpontot találni, ezért fél szemmel a levélre pillantott, de azonnal meg is bánta.

… ha tudnád, milyen nagy fájdalmat okoz, hogy másodrangú állampolgárként tekintenek rám. Éppen tegnap egy bolti eladó – egy bolti eladó! – volt olyan pimasz, hogy kérdőre vont a kiejtésem miatt. Miközben vele vitatkoztam, valaki rendőrt hívott. A rendőr egy Gestapo-tisztet hozott magával. Ha nem lett volna nálam a fényképed és minden iratom, köztük a házasságlevelünk, Isten tudja csak, hová vittek volna. Az eladó később bocsánatot kért, és azt mondta, csak az állampolgári kötelességét teljesítette. Azt hitte, hogy szökött külföldi munkás vagyok. És ez csak a legfrissebb eset. Azt mondod, Németországban nagyobb biztonságban vagyok, de sohasem lett volna szabad elhagynom Lengyelországot! Itt gyűlölnek. Gyűlölnek csak azért, mert…

Edek elfordította a tekintetét. Nem kellett tovább olvasnia, minden világos volt, mint a nap.

– Mi a keresztneved, Galiński?

Edek riadtan felpillantott. Nem azért ijedt meg, mert az SS-tiszt kimondta a nevét – Lubusch a műhelyben mindenkit a vezetéknevén szólított, sohasem a számán –, inkább a kérdés váratlanul bizalmas jellege lepte meg.

– Edek… Edward – javította ki magát gyorsan.

Lubusch szája halvány mosolyra görbült.

– Valóban? – Edek bólintott, és kicsit meglepődött. – Az enyém is. Hogyan írod? W-vel?

– Igen, W-vel. – Edek azon kapta magát, hogy ő is mosolyog.

– A feleségem lengyel – vallotta be a névrokona, amire Edek mostanra már maga is rájött.

Bólintott, de nem tudta, mit kellene mondania erre. Nem tűnt megfelelő válasznak az „ez csodálatos” vagy a „sajnálom”, ezért kimondta az első dolgot, ami eszébe jutott:

– Nem tudtam, hogy megengedik maguknak, hogy lengyel nőt vegyenek feleségül.

– Hivatalosan nem is.

– Mégis megtette.

Lubusch bizonytalanul megvonta a vállát. Nyilvánvaló volt, hogy ez fájdalmas téma a számára, és nem szívesen beszél róla.

– Őszintén szólva mindig is az volt a véleményem, hogy a faji törvények nevetségesek.

Edek döbbenten pislogott. Ez teljesen új volt egy SS-tiszt szájából, bármilyen elnéző volt is.

– Te nős vagy, Edek? Nem bánod, ha Edeknek szólítalak? Vagy ez csak a barátaidat illeti meg?

– Egészen nyugodtan, Herr Rottenführer. Az Edek sokkal jobb, mint az 531-es Häfling.

– Igaz.

– De nem, nem vagyok nős.

– Vár otthon egy lány?

Ki várna olyan sokáig?, gondolta magában Edek.

– Nem, Herr Rottenführer – válaszolta inkább.

Lubusch egy ideig eltűnődve bámult maga elé.

– A te országodban ki számít alacsonyabb rendűnek? – kérdezte végül.

– Gondolom, a zsidók. Nagyon sokan nem szeretik őket.

– És mi a helyzet veled? – kérdezte Lubusch.

– Én a jellemük miatt szeretem vagy nem szeretem az embereket. Nem a fajuk vagy a vallásuk miatt.

– Szóval, ha beleszerettél volna egy zsidó lányba, feleségül vetted volna?

– Igen.

– Jól van. Tegyük fel, hogy tényleg elvetted. Most viszont a honfitársaid szörnyen bánnak vele, mert… ahogy te mondtad… nagyon sokan nem szeretik őket az országodban, ezért a feleséged borzalmasan boldogtalan… – Elhallgatott, mintha a szavakat ízlelgetné, mielőtt kimondja őket. – Te mit tennél?

– Elvinném valahova, ahol boldog lehet – válaszolta Edek habozás nélkül.

– És ha például a hadseregben lennél?

– Akkor elszöknék. – Nem is pislogott.

Lubusch fürkésző tekintettel nézett rá.

– Vagyis dezertálnál?

– A nőért, akit szeretek… igen.

– De lelőnének, ha elkapnának.

Edek megvonta a vállát.

– Megérné. A szerelmem akkor legalább hősként emlékezne rám, aki mindent kockára tett érte, nem pedig gyávaként, aki… – Hirtelen elharapta a nyelvét, és elhallgatott, de már túl későn.

Túlságosan megrémült ahhoz, hogy egyáltalán gondolkozzon. Félve Lubuschra pillantott, de megkönnyebbülésére azt látta, hogy az SS-katona nevet. Erre egyáltalán nem számított.

– Ne aggódj, nem foglak falhoz állítani és lelőni, csak mert igazat mondtál. De azt hiszem, ezt hallanom kellett.

– Nem önről beszéltem. – Edek kétségbeesetten próbálta menteni a helyzetet. – Csak elméletben…

– Természetesen, csak elméletben. – Úgy tűnt, Lubusch rendkívül szórakoztatónak találja őt. – Mondtam már, hogy ne aggódj! Nem haragszom. Láttál már engem haragudni valaha?

– Nem, Herr Rottenführer.

– Tényleg elszöknél? – Lubusch kissé összehúzta a szemét, és ismét komoly arccal nézett rá.

– Igen, Herr Rottenführer.

– És hová?

Edek néhány pillanatig gondolkodott.

– Talán Hollandiába – szólalt meg végül. – Úgy hallottam, ott nagyon jól bánnak mindenféle bevándorlóval.

– És ha Hollandiát, mondjuk, elfoglalták volna?

– Akkor Angliába, azt hiszem.

– És hogyan jutnál oda?

– Biztos lenne valaki, aki némi pénzért átcsempész a határon. Nem ezért vannak itt néhányan a francia ellenállásból?

Lubusch bólintott. A szeme fényesebben csillogott, eltűnt belőle az üldözött kifejezés. Halvány pír jelent meg örökké sápadt arcán. Edek látta, hogy komoly harc dúl a lelkében, valamilyen ideológiai csata, ahol az egyenruha és a kötelesség lassan veszít egy lengyel lánnyal szemben, aki csipketerítőt horgolt neki, és úgy írta alá a leveleit, hogy végtelen szerelemmel, örökké a tiéd, A.

– Menj nyugodtan, hozz ebédet a Kommandónak! – mondta végül Lubusch, mintha csak most kapott volna észbe. – És adj mindenkinek dupla adagot! A mai számok kimagaslóan jók.

Edek fogta a kulcsot, és elrejtette a mosolyát, amikor arra gondolt, hogy Lubusch egyszer sem pillantott a termelési adatokra. Már kifelé tartott, amikor hallotta, hogy a háta mögött az SS-tiszt halkan köszönetet mond neki.

– Én köszönöm önnek, Herr Rottenführer! – felelte Edek.

Köszönöm, hogy megőrizte az emberségét egy olyan világban, ami a kegyetlenségére büszke.