A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Dani Atkins: This Love, 2017

Fordította

GOITEIN VERONIKA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A legfényesebb csillag az égen, 2021

Amíg én a csillagokkal álmodtam, 2021

This Love © Dani Atkins 2017

Hungarian translation © Goitein Veronika, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Intense Media Bt.

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektúra: Kővári Bettina

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5703-28-9

Kimberley-nek,

aki egyszer főnixmadarat talált egy borozóban…

PROLÓGUS

A figyelmemet a kézzel írt tábla keltette fel az ablakban. Ha az állt volna rajta, hogy „használt”, továbbsétáltam volna. Még a „vintage” szó nosztalgiája sem állított volna meg. De megfogtak az „elő-szeretett” felirattal. Nem azzal a szándékkal indultam el otthonról, hogy új ruhákat vegyek, de a felirat elhagyott háziállatokra emlékeztetett, akiknek szükségük van egy új, gondoskodó gazdára. Valahol ijesztő volt, hogy milyen könnyen bevonz a boltba egy felirat, a bankszámlámon lévő csekély mennyiségű pénzem ellenére is. De már túl késő volt emiatt aggódni, amikor a pult mögött a nő felállt és felém fordult.

– Tudok segíteni?

Rámosolyogtam, és a kinti, tükrözött, de kiolvasható feliratra mutattam.

– Elő-szeretett dizájnerruhák?

A nő a bolt egyik sarkában álló, kör alakú ruhatartóra mutatott.

– Van valami konkrét, amit keres? Nemrég érkezett egypár csodás estélyi ruha.

Megráztam a fejemet, és megéreztem a hajam szokatlan csiklandozását a nyakam hátsó részén. Még mindig furcsa volt, hogy ott ért véget, nem pedig a hátam közepénél.

– Egyszerű fekete ruhát keresek.

– Azzal nem lehet mellélőni – mondta a nő, és titokzatosan megtapogatta az orra oldalát, mintha kódolt nyelven akarna jelezni valamit. Rávillantottam egy halovány mosolyt, és a ruhák felé indultam. A jótékonysági bolt egyik sarkában csak ruhák voltak. Ha nem veszem észre a táblát, és úgy sétálok be, azt hihettem volna, hogy egy exkluzív butikba tévedtem. Gazdag környék volt, ahol a házak nagyok, az anyák meg szépek, és senki sem járt iskolába busszal vagy gyalog. Ebben a boltban még a leselejtezett tárgyak is értékesnek tűntek.

A ruhatartónak meglepően nagy része csak fekete ruhával volt teleaggatva. A vállfák csikorogtak, mint a táblán végighúzott kréta, ahogy egyesével végignéztem a darabokat. Hosszú ujjú, rövid ujjú, téli viselet és egy gyönyörű, könnyű ruha, ami szerintem tiszta selyem volt. A nézelődés végére négy ruhát találtam a méretemben, le is vettem őket a tartóról. A nő végig a pult mögül figyelt.

– Remek választások – mondta –, szeretné felpróbálni őket?

– Igen – feleltem, majd beléptem a kis fülkébe, amit egy függöny választott el a bolt többi részétől.

Körülbelül akkora lehetett, mint egy vécé egy fapados gépen, és ez jelentősen megnehezítette, hogy kényelmesen lehámozzam magamról a farmerom. Némi fél lábon ugrálás után végre belebújtam az első ruhába. A cipzárt kényelmesen fel tudtam húzni, pedig szinte biztos voltam benne, hogy kicsi lesz. Lesimítgattam az anyagot a csípőm felett, és eltűnődtem, vajon mindig meglepődöm-e majd, amikor jó rám egy ekkora ruha.

Elhúztam a virágos függönyt, és tanulmányozni kezdtem magam a tükörben, ami a fülkék előtt állt. Az asszisztens épp egy másik vevővel foglalatoskodott, így volt egy kis időm jobbra, majd balra fordulni, igazgatni a ruhámon. Ilyenkor általában rámosolygok a tükörképemre. Szia, én vagyok itt, az új ruhámban. Hogy tetszik? Ez most valahogy nem tűnt helyesnek.

Felpróbáltam sorban az összes ruhát, és meglepetésemre mindegyik tökéletes volt rám, ugyanolyan csinosnak tűntek. Megnéztem a négy árcédulát. Hihetetlenül olcsók voltak. A négy ruha együtt került annyiba, mint máshol egy új. Így, hogy a vétel egyben megtakarítás is volt, visszaöltöztem, és a pult felé indultam.

– Volt, amelyik tetszik és jó is? – kérdezte illedelmesen az asszisztens.

– Mindegyik – mondtam –, szóval elég nehéz választani. Nem gondoltam, hogy ilyen pompás lesz a kínálat.

A nő körbenézett, hogy egyedül vagyunk-e a boltban. Ugyan nem hallottam távozni az előző vevőt, csak ketten voltunk.

– Hogy őszinte legyek, mindig bőség van a fekete ruhákból – ekkor közelebb hajolt, és suttogva folytatta –, a legtöbbet csak egyszer viselték. Tudja, az emberek gyakran vesznek új ruhát temetésre, amit valahogy utána nem akarnak többet felvenni – hirtelen kihúzta magát, mintha akkor jött volna rá, hogy talán sikeresen lebeszélt egy vevőt –, de gondolom, ez nem zavarja. Bizonyára nem babonás… – jelentette ki, mintha ezt meg tudta volna mondani rólam az elmúlt húsz perc alapján. – Nem mintha számítana, hogy ki vagy hol viselte őket előttünk, és különben is, olyan extravagánsnak tűnik egy alkalom után megszabadulni tőlük…

Boldogan nyúltam a táskámba a tárcámért, amiért aznap korábban ellátogattam a bankba, pedig a pénzt a heti étkezéseimre szántam.

– Ugyan, nincs ezzel semmi problémám, én is ezért kerestem fekete ruhát.

– Ó, temetés? – kérdezte a nő együttérzőn. – Sajnálom.

Elővettem két bankjegyet a pénztárcámból, és el akartam tűnni, még mielőtt tovább kérdezősködik.

– Melyiket viszi el? – kérdezte, miközben elővett a pult alól egy szatyrot, amin egy jelentős márkanév állt. Még a szatyrok is márkásak.

– Az összeset – válaszoltam, ahogy letettem a pénzt a pultra.

– Mind a négyet?

– Igen.

Láttam a kíváncsiságot a szemében, és azt is, hogy illemből nem meri feltenni egyik felmerülő kérdését sem.

Komolyan? Négy temetésre kell mennie? Négyre? Csak nem…?

Eltűnődtem, hogy vajon mit reagálna, ha egy bólintással mindezt megerősíteném. Vajon elborzadna és elgondolkodna azon, hogy milyen súlyos események vezettek ide, netán engem vádolna, amiért nem vigyázok a szeretteimre? Nem hibáztathatnám, hiszen négy temetés tényleg sok.

Egy csodákkal teli világban nem lenne szükségem ezekre a ruhákra. Nem ólálkodna a gyász folyton-folyvást mögöttem az árnyékban, arra várva, hogy szürkére fessen újra meg újra meg újra mindent. Talán feleslegesen voltam ennyire pesszimista. Talán semmi rossz nem történne a számomra fontos emberekkel. Talán ezúttal a szeretet elég, hogy megtartsa őket.

Vagy talán ideje volna végre felnőnöm.

1. FEJEZET

Tegnap este megint a tűzről álmodtam. Ezúttal nem sikítottam, és nem hallottam az ijedten rohanó emberek lépteinek dübörgését. Ezúttal csak a saját nyugalmamat zavartam meg.

Hevesen lélegezve, az izzadt ágyneműmbe gabalyodva ébredtem fel. Az éjjeliszekrényen álló órára néztem, és talán jobban meg kellett volna lepődnöm, hogy kettő óra tíz perc volt. Megint. Éveken keresztül a tudatalattim rendszeresen felkeltett, és emlékeztetett valamire, amire nem kellett külön emlékeztető. Azt hittem, magam mögött hagytam azokat az emlékeket, de a tűzvész napja óta egyre csak szivárogtak vissza. Nem mentek sehová. Örökké velem lesznek, akárcsak a kis sebhely, amit a lángok hagytak a karomon. Felemeltem a kezem, és a holdfényben megnéztem az öt centiméteres részt a csuklóm felett, ahol piros és kemény volt a bőr. Nem csak rajtam hagyott nyomot az a nap, hiszen neki is volt egy szinte ugyanolyan sebhelye. Ez jobban zavart, mint a sajátom.

Már nem gyújtok gyertyákat. Ha hangulatvilágítást akarok, lejjebb veszem a lámpa fényét. A halloweeni tökök mindig nyugtalanná tesznek, és nem a gonosz vigyoruk vagy az éles fogaik miatt, hanem azért, mert a szakértők szerint így kezdődött az a tűzeset.

Négy hónappal korábban

Október

Meglepetésemre meghívtak egy buliba. Csak huszonhét percig maradtam, aztán átpréselődtem a tömegen, hogy a kijárathoz jussak. Két vámpír, egy zombi és egy Marilyn Monroe-nak öltözött férfi próbált megállítani, de őszintén megvallom, már az első két percben elegem lett. A maradék huszonötöt csak illemből töltöttem ott.

Nem igazán ismertem az alattam lakó srácokat. Sőt! Egyáltalán nem. Párszor csevegtünk a liftben, egymásra bólintottunk, és illedelmesen mosolyogtunk, ha véletlenül pont egyszerre ürítettük ki a postaládánkat, de nem tudtam róluk semmit azon kívül, hogy öltönyben járnak munkába, szerették a hangos basszussal dübörgő zenét, ami gyakran áthallatszott a falakon, és hogy aggodalomra méltó mennyiségű üveggel töltötték meg az szelektív szemetest. Úgy gondoltam, a meghívás célja leginkább az volt, hogy ne reklamáljak a hangzavar miatt. Egy csapat egyetemistára emlékeztettek, akik nem vették észre, hogy már a húszas éveik közepén járnak, és a féktelen bulik korszaka kezd a végéhez közeledni.

Az én egyetemista éveim tíz évvel ezelőtt véget értek. Most, harmincegy évesen, olyan nosztalgiával és örömmel tudtam visszagondolni azokra a napokra, amilyet akkor még nem éreztem. A memóriám kellemesen elhomályosodott, ahogy az éveim egyre gyarapodtak. A legjobb, ami az egyetemen történhetett velem – a modern nyelvek diplomámon kívül, aminek fordítóként a megélhetésemet köszönhetem –, az a barátságom Juliával. Szerintem egyetlen nap sem telt el úgy, hogy ne köszöntem volna meg magamban az egyetem adminisztrátorának, amiért egymás melletti szobákba helyezett minket. Alig emlékszem a rektor beszédére, de az megmaradt, amikor azt mondta, sok életre szóló barát ül a nyüzsgő teremben. A számításai egy kicsit optimisták voltak, mert én csak egyet szereztem, akiről tudom, hogy mindig mindenben mellettem áll majd. De még ha egyszer-egyszer más úton is járnak épp, mindössze egyetlen igazi barátra van szüksége az embernek.

Julia volt az egyik ok, amiért nem tértem vissza szülővárosomba az egyetem befejezése után. Nem mintha különösebben meg kellett volna győzni, hogy az egyetemnek helyet adó városban maradjak, és kivegyek egy lakást a barátnőmmel. A lelkem mélyén már akkor tudtam, hogy nem lesz életem végéig a lakhelyem a ház, ahol felnőttem, amikor összepakoltam a cuccaimat, leszedtem a falról a posztereket, és kiürítettem a szekrényemet.

Julia miatt fogadtam el a meghívót a partira a tűz éjszakáján.

– Mi mást terveztél a szombat estéddel?

– Hát, néznék egy kis Strictlyt? – mondtam reménykedve, és ez tényleg sokkal jobb programnak tűnt, mint gondosan felöltözni és idegenekkel csevegni.

– Sophie Winter, sosem fogsz megismerkedni senkivel, ha mindig otthon maradsz, és tévét nézel. Jövőre harminckettő leszel. Nem hallod a ketyegést? A biológiai órád az.

Szeretetteljesen megszorongattam, és úgy döntöttem, nem emlékeztetem, hogy még tizenegy hónap van a szülinapomig.

– Szerintem nem hallok semmit a tomboló hormonjaidon kívül – mondtam, és a mózeskosárban szundikáló Noah-ra, Julia második gyermekére mosolyogtam, aki az én két hónapos keresztfiam volt.

– Hmmm – bólintott olyan elégedett mosollyal az arcán, hogy az rengeteg érzelmet megmozgatott bennem –, szerintem éppen annyira vagyok boldog és elégedett, hogy azt szeretném, neked is meglegyen mindened, ami nekem.

– Azt mondod, hogy osztozkodni akarsz Garyn? – humorizáltam. – Te aztán tényleg jó barátnő vagy.

– Nem, de úgy gondolom, meg kéne találnod a magad Garyjét. Ott van valahol. Lehet, hogy pont a szombati partin.

– Kétlem – mondtam –, és ugye tudod, hogy egyedül is lehet valaki tökéletesen boldog? Az élet nem snapszli, ahol mindenképp párt kell találni.

Julia elmosolyodott, a füle mögé igazított egy hosszú, vörösesbarna tincset, és lehajolt, hogy felvegye a most már nyafogó babáját.

– De nem is bújócska – felelte, mire elhallgattam. – Különben is, nem vagy az, ugye?

– Micsoda? – kérdeztem.

– Tökéletesen boldog.

Megfordultam a széken, és kinéztem az ablakon, Julia gondosan rendezett kertjére, amíg meg nem győződtem róla, hogy a szememet csiklandozó könnyek bent maradnak.

– Nem, nem vagyok. De ez nem gond. Nem minden sztori végződik boldogan.

Tudod, hogy gond van, ha egy barátod aggódik érted. Önzőnek érzed magad tőle; bűnösnek. Emiatt még abba is beleegyezel, hogy elmész egy buliba, ahová különben a világért se mentél volna soha.

Ahogy kipréselődtem a bulizók hada közül, egy szagfelhő követett kifelé az ajtón: alkohol, cigaretta és a gyertyák jellegzetes illata. Az utolsó volt a legkevésbé meglepő, hiszen többtucatnyi faragott tököt láttam világítani. Minden szabad felületen volt egy, már ahol elfért a sörösüvegektől.

Felmentem a lépcsőn a tetőtéri lakásomba, és már a küszöb előtt lerúgtam a kényelmetlenül szorító tűsarkúmat. Az egyik cipő majdnem eltalált egy kis szürke szőrgombócot, aki a lábam körül sündörgött. Egyszer biztosan hasra esem benne, gondoltam, miközben a karomba vettem.

– Szia, Fred – mondtam, ahogy belenyomtam az arcom a nyakát borító hosszú szőrbe –, hiányoztam?

Válaszul dorombolni kezdett, amit határozott igennek vettem. Fred volt a háziállat, amelyre mindig is vágytam, de gyerekként sosem lehetett az enyém. A harmincadik születésnapomra kaptam, saját magamat ajándékoztam meg vele, és Julia ugyan viccelődött, hogy az volt az első lépés az őrült macskás nyanyává válásom útján, de ez a legkevésbé sem aggasztott. Az, hogy a tulajdonos hajlandó volt eltűrni a háziállatokat, nagyban elősegítette a lakásválasztást.

Amennyiben nem pisil a szőnyegre. Ez volt az egyetlen kérés, ez pedig érthető és betartható volt.

Ahogy szobáról szobára jártam, hogy felkapcsoljam a villanyt és összehúzzam a függönyöket, úgy éreztem, mintha el sem hagytam volna a partit. A hatalmas hangszórókból bömbölő zene szivárgott át a falakon és a padlón, a lenti nyitott ablakok pedig szinte az egész utcát beengedték a szobába.

Átöltöztem a kényelmes pizsamámba, csináltam két szelet vajas pirítóst, és belebújtam a jó meleg, bolyhos báránykás papucsomba, amit Lacey-től, Julia lányától kaptam karácsonykor. Mondhatjuk, hogy meglehetősen elkeseredett voltam, ahogy a távirányítót nyomkodtam, amíg megtaláltam a csatornát, ahol megállás nélkül Jóbarátok-epizódok mennek. Felhúztam a lábam a kanapéra, és ösztönösen kikerültem azt a részt, ahol kezdte kidugni a fejét egy rugó a kárpit alól. Magamra húztam egy horgolt takarót, és vártam, amíg a macska hat kört tesz, aztán az ölembe fekszik, én pedig hátradőlhetek, hogy nézzem azokat a bizonyos jó barátokat, akik nem tudták, hogy nem mindig lesz valaki, aki melletted áll.

A tűzjelző keltett fel, de nem ijedtem meg. Legalábbis még nem. Visszaemlékeztem a diákéveimben gyakran előforduló téves riadókra. Szerintem ezért nem éreztem a dolog tényleges súlyát. Mindössze úgy tekintettem a jelzőre, mint egy idegesítő hangra, ami nem hagy aludni. Felültem, megdörzsöltem a szemem, és az órára néztem, valószínűleg azért, hogy másnap majd pontosan el tudjam mesélni a sztorit. Aztán pont éjfél előtt valami barom megnyomta a tűzjelzőt.

Nem is emlékszem, mennyi időbe telt rájönni, hogy a fülsiketítő sípolás nem azért van, mert valaki odaégette a pirítóst, amit pont az éjszaka közepén akart elrágcsálni. Azt tudom, akkor még nem esett le, amikor a konyhába vánszorogtam, hogy megnézzem, nem miattam szólalt-e meg a jelző. Még mindig nagy volt a hangzavar a lenti buli irányából. Sőt, talán eddigre hangosabb is lett. Azt gondoltam volna, hogy ekkorra elcsendesül a mulatozás, de a hangokból ítélve még mindig tombolt a parti. Megálltam a konyha közepén, és hallgatózni kezdtem. Nem nevetésre és részeges beszédre lettem figyelmes, hanem sikolyokra. Ekkor belegondoltam, hogy az engem körülvevő homály talán nem csak az álmos szemem játéka. Vettem egy nagy levegőt, és megéreztem. Valami fanyar szag terjengett.

Az ajtóhoz siettem, a biztonsági retesz lánca zörgött a remegő kezem alatt, ahogy kapkodva próbáltam kioldani. Onnan jobban hallottam a lépcsőház plafonján szirénázó füstjelzőt. Résnyire nyitottam az ajtót, mire a lakásom füstjelzője is beszállt a koncertbe. Nem mintha szükség lett volna a figyelmeztetésére, hiszen már a saját szememmel láttam, hogy mi a helyzet. A folyosó megtelt füsttel. A szürke felhők egyre emelkedtek, néha a szemem elé villant egy-egy narancssárga fénynyaláb. Égett az épület.

Becsaptam az ajtót, de egy füstfelhő beszökött, amitől a rémült zihálásom köhögéssé vált. Ki kell jutnom. Azonnal.

Van egy kérdés, amit az emberek gyakran feltesznek maguknak: Mit mentenél meg, ha kigyulladna a házad? Én tudom a választ. Semmit. Megkaphatja a tűz, amit csak akar. Amennyiben mindenki épségben kijut, nem számítanak a hátrahagyott tárgyak.

Gyorsan megtaláltam Fredet. Csak követnem kellett a nyüszítő hangját. Kis teste remegett, ahogy a kabátomba bugyoláltam. A csomag veszettül rángatózott és kapálódzott, mintha megszállta volna valami, de én erősen fogtam, és reméltem, hogy az anyag elég vastag ahhoz, hogy túlélje a karmolásait, amíg kijutunk.

Nem tudom, miért gondoltam, hogy ki tudok majd menni a bejárati ajtón, hiszen észrevettem a lépcsőkön felkúszó lángokat. Mégis, mit hittem? Hogy át tudok futni rajtuk, mint valami kaszkadőr? Két lépést tettem a folyosón, amikor rájöttem, hogy számomra arrafelé nincs kiút. Gyorsan visszavonultam a füsttel teli lakásom biztonságába, de ahogy ijedten ott álltam, láttam, ahogy az ajtó alatti résen fehér füstkígyók kúsznak be. Fred kiugrott a kabátból, amikor leraktam, és amennyire lehetett, az ajtó alá tömtem, de olyan erővel, hogy több körmöm letört, bár akkor ezt észre sem vettem. A füst továbbra is kúszott befelé, lassan, lustán, mintha tudná, hogy nem kell sietnie. Semmi ok a sietségre, tényleg. Viszont nekem minden okom megvolt a kapkodásra. Olyan erővel téptem le egy másik kabátot az akasztóról, hogy kijött a falból a kampó. Más körülmények között biztos aggasztott volna a kár, de akkor fel sem fogtam. A kabátok ideiglenes menedéket nyújtottak, de a mögöttük szivárgó füst nagyon elszánt volt.

A nappaliba siettem, az ablak a főútra nézett. Az alattam lévő lakás ablakán lángok szökdöstek ki, egy ijesztő pillanatban azt hittem, hogy ember, de csak a függöny rángatózott a lángolásban. Három emelet magasságából nézve az utca újra és újra eltűnt, majd felbukkant a hatalmas vándorló füstfelhő mögül. A réseken át láttam, ahogy az emberek kiözönlenek az épületből. A legtöbbjük futott; volt, aki meg sem állt, pedig akkor már nem voltak veszélyben. Átrohantak az üres úton és tovább, mintha a tűz még mindig a nyomukban járt volna. Láttam, ahogy mások térdre borulnak, talán hálából, amiért élve kijutottak. Voltak, akik hánytak. A látványtól nekem is felkavarodott a gyomrom.

Próbáltam nem gondolni a hegyes vaskorlátra, ami az épület földszinti lakásai előtt szegélyezi a járdát, miközben ügyetlenül igyekeztem kinyitni az ablakot. Tudtam, hogy ha megállnék, és ebbe akár egy másodpercre is belegondolnék, a lelki szemeimmel látnám magam, ahogy felszúrva rángatózom a fájdalomtól, mint egy hal a szigony végén. Az ugrás pont olyan veszélyes alternatívának bizonyult, mint hogy maradjak.

A párkányra tettem a könyököm, és megpróbáltam minden erőmmel feltolni az ablakot. Nem mozdult. Még csak nem is nyikorgott. Olyan sziklaszilárd volt, mintha szögekkel lett volna lezárva, és akár lehetett is volna, gondoltam, ahogy végighúztam az ujjam a friss festéken, ami miatt teljesen beragadt. Visszaemlékeztem a lakástulajdonos szavaira: Az egész lakás fel lett újítva, minden frissen van festve, mondta büszkén, amikor két hónappal korábban megnéztem a lakást. A felújítás miatt vált véglegessé a döntésem, most azonban úgy tűnt, ennek az életem lesz az ára.

Még párszor megpróbáltam kinyitni az ablakot, de kudarcot vallottam. Az ablak csapkodása haszontalannak bizonyult, mert senki sem vett észre, de így is elpazaroltam vele pár értékes percet. Káosz és zavarodottság uralkodott az utcán. Senki sem láthatott meg, ahogy a beakadt ablakomon dörömbölök. Túl magasan voltam. Megfordultam, és kétségbeesetten keresni kezdtem valamit, amivel be lehet törni az ablakot. Nevetséges tárgyakat kaptam fel, majd tettem vissza. Távirányító, a tányér, amin a pirítósom volt, egy párna… Inkább lassításra kényszerítettem magam.

Gondolkodj! Gondolkodj! Használd az agyad!, mondta egy hang, amit már rég hallottam. Az ijedtségtől lassú és ostoba lettem, de ezt nem engedhettem meg magamnak. Próbálj meg egy másik ablakot!, vetette fel a hang, én pedig bólintottam, mintha valaki más adta volna az ötletet.

A konyha és a fürdőszoba ablakát biztonsági rácsok védték, amik mindig is egy börtön rácsaira emlékeztettek. Borzasztó volt belegondolni, hogy ma este pontosan azzá is váltak. A hálószobaablak egy kis oldalsó utcára nézett, és volt alatta egy lapos tető. Ráeszméltem, hogy az az egyetlen kiút, ha átrohanok az otthonomon, ami már nem nyújt kényelmet és biztonságot. Egy füsttel teli Alcatraz volt, nekem pedig nagyon kevés időm maradt kiszökni belőle.

Egy félig elfeledett tanács arra késztetett, hogy becsukjam a háló ajtaját. Vicces, miket tárol az agy, hátha egyszer szükség lesz rá. Egy nap lehet, hogy megmenti az életed. Fred már az ablakban nyávogott, amikor széthúztam és letéptem a függönyt. A széliránynak köszönhetően alig volt füst az ablak előtt, de hiába tűntem láthatónak az utcáról, mert senki sem volt ott, hogy lásson. Mindenkinek a figyelmét az épület homlokzata kötötte le.

A keskeny utca, ami a lakásom mellett húzódott, mindig csendes volt, még nappal is. Ebben az éjszakai órában üresen állt, mint egy sivatagi országút. Becsuktam a szemem, és topográfiai szempontból megpróbáltam elképzelni az egymás mellett elhelyezkedő épületeket, amelyek mellett annyiszor elsétáltam. A sarkon, ahol a szemeteskukák laktak, volt egy tárolóhelyiség, ami a mosodához tartozott. Az az a lapos tető, amelyre ki kell másznom, gondoltam, ahogy lenéztem a moha lepte aszfaltkockára, két emelettel alattam. Hirtelen sokkal messzibbnek tűnt, hiszen most le kellett ugranom.

Az ugrás gondolata félelmetes, de még félelmetesebb volt rádöbbenni, hogy nem vagyok rá képes. Ha nagy rajongója lettem volna a friss levegőnek, vagy azok közé tartoztam volna, akik nyitott ablaknál alszanak, már tudtam volna, hogy a szökési tervem lehetetlen küldetés. A hálószoba ablaka nem nyílt, kivéve a kis külön ablakszárnyat a tetején. Miért nem gondoltam bele abba, hogy vészhelyzet esetén lehetetlen kijutni a szobából?

Haragomban megütöttem dupla ablak megerősített üvegét, kilincset keresve, amelyről tudtam, hogy nem létezik. A pánik gyorsabban lepte el a gondolataimat, mint a támadó lángok az útjukba kerülő tárgyakat. Kinyitottam a kis felső ablakot, ameddig csak lehetett, de azt igazán nem lehetett tágra tárni. Maximum a fejemet tudtam volna átpréselni a nyíláson, de arra már nem volt esély, hogy a testem is átférjen. Ha soha nem ettem volna egyetlen szelet pizzát vagy hamburgert, még akkor is lehetetlen vállalkozás lett volna. Csak Houdini vagy egy sovány tízéves tudott volna kijutni a szűk nyíláson. Vagy egy macska. Egy macska ki tudna jutni.

A hűvös októberi szellő könyörtelenül csábító volt. Éreztem a szabadságot. Éreztem az illatát, még ha bele is rondított a füst és az égő fa szaga. Csak elérni nem tudtam.

– Segítség! – sikítottam.

Rájöttem, hogy felnőttként most először sikítottam életemben. Furcsa volt. Mintha csak tettettem volna, hogy veszélyben vagyok. Mintha ez az egész nem lehetne igaz. A bejárati ajtóm felől meghallottam egy furcsa pukkanó hangot.

– Segítség! Segítség! Segítség! – üvöltöttem az éjszakába. Úgy tűnt, nem felejtettem el, hogyan is kell.

Senki sem jött. Senki. Folytattam a kiabálást, remélve, hogy a káosz és a hangzavar közepette legalább egy fül meghallja a kétségbeesett kiáltásaimat. Amikor az épületben lévő összes lámpa villódzott, majd kialudt, és rám borult a teljes sötétség, megint sikítottam. A hálószoba ajtajához rohantam, kinyitottam, majd gyorsan becsuktam. Most már tudtam a bejárati ajtó felől hallott furcsa hang okát. Felgyulladt az ajtó, és lángolt a keret. Úgy nézett ki, mint egy pokolba vezető kapu.

Néha, még ha tudod is valamiről, hogy nem fog működni, akkor is meg kell próbálni. Felkaptam a faszéket az étkezőasztalom mellől. Tölgyfából készült, és keménynek éreztem, ahogy megragadtam. Megvártam, amíg a szemem megszokja a sötétséget, de addig is elpróbáltam párszor a csapást. Amikor készen álltam, megtöröltem a kezem a pizsamanadrágomba, és az ablak közepébe vágtam a széket.

Nem számítottam rá, hogy betörik. Tudom, hogy a dupla ablakok nem ilyen törékenyek. De azt hittem, talán megreped vagy meghajlik. Arra egyáltalán nem számítottam, hogy a szék lepattan róla, mintha egy trambulin lett volna. A visszapattanás erejétől elestem. A levegő tisztább volt a padlóhoz közel, de nem töltöttem ott elég időt ahhoz, hogy kiélvezzem. Felvettem a széket, és megint megpróbáltam. Az ablak nem mozdult, de a szék apró darabokra tört.

Miután a kabátommal is összetűzött, nem lepett meg, hogy Fred mindenfelé kapkodott, amikor felvettem, és az ablakhoz cipeltem. Otthoni macska volt. Almot használt, és fogalma sem volt a kinti világ veszélyeiről. Csakhogy az igazi veszély most odabent leselkedett rá. Megfordítottam a kezemben, és egy hosszú pillanatig a szemébe néztem. Ha ez egy Lassie-film lett volna, akkor megmondtam volna neki, hogy keressen segítséget. Meghagytam volna neki, hogy találjon valakit, akinek van egy magas létrája. De ez a való élet, és a legjobb, amit remélhettem, hogy legalább az egyikünk kijut ebből a lakásból. Megpusziltam a macskát a kobakján, és a kis nyíláshoz emeltem. Egypár másodpercig csak nézett, mintha kétségbe vonná a döntésem. Nem hibáztatom. Hiszen hatalmasat kellett ugrania. Amikor már majdnem meggondoltam magam, éreztem, ahogy megfeszülnek az izmai, aztán már ott sem volt. Lenéztem a tetőre, de már eltűnt.

A füst egyre vastagabb lett, hiába tömtem mindent az ajtó alá, amit találtam. Tudtam, hogy ezzel csak pár percet nyerek. A mobiltelefonomra gondoltam, ami a dolgozóasztalomon töltődött. Vajon lett volna értelme felhívni a tűzoltókat, és megmondani nekik, hogy bent ragadtam a lakásomban? Alig bizonyult jobb tervnek, mint megkérni a macskát, hogy szóljon valakinek. Lenyeltem egy ismeretlen hangot, ami túl hisztérikus lett volna nevetésnek.

Láttam, ahogy elgurul a kocsija az oldalsó utcán. Láttam, ahogy lelassul az épület mellett. Megragadtam a gyöngyös sálat, amit aznap felvettem, és kilengettem az ablakon, mint Aranyhaj a hajfonatát. Valaki biztos meglátja. Az autó megállt a kereszteződésnél, majd továbbhajtott. Annyira frusztrált voltam, hogy lefejeltem az ablakot, de olyan erősen, hogy fájt. Reménytelen. Egy csodára lenne szükség, hogy valaki megtaláljon a tűz előtt.

És ekkor megtörtént a csoda.

A kis nyíláson át egy autó motorját hallottam, a kocsi gyorsított, majd láttam, amint visszatolat, és megáll az út közepén. A sofőr kiugrott. Körülbelül egyidősnek tűnt velem, talán egy kicsit idősebbnek. Csak egy szóval tudnám leírni az ábrázatát. Elborzadt.

– Segíts! – kiáltottam, a hangom pedig sírássá vált a megkönnyebbüléstől, amit még túl korai volt éreznem.

Egy pillanatra azt hittem, hogy nem hallott, mert nem mozdult, és nem felelt semmit. Csak bámulta az ablakot. Aztán hirtelen tangótáncos módjára oldalra rántotta a fejét, ahogy az utca végére, majd a főútra nézett. Lépett kettőt, megállt, majd rám kiáltott.

– Maradj ott!

Nem mintha lett volna más választásom, gondoltam, de hevesen bólogattam.

– Kérlek, siess! Szerintem egyre közelebb ér a tűz! – kiáltottam ki a résen.

Már majdnem a sarkon volt, amikor hangos robbanás rázta meg az épületet. Üvegtörést és sikolyokat hallottam. Nem tudtam, mi okozta vagy honnan jött, de feltételeztem, hogy az amúgy is borzasztó helyzet még rosszabbá vált. A megmentőm is biztos így gondolta, mert hirtelen megállt, hintázott egy kicsit a talpán, majd visszafutott felém. Más körülmények között lenyűgözött volna az atletikussága, ahogy felugrott az egyik kuka tetejére, onnan pedig a lapos tetőre vetette magát. Alám állt. A fejem még mindig kikandikált az ablakon, mint egy kocsiban utazó kutyáé.

– Ki tudod nyitni az ablakot? – kérdezte. Készen álltam elnézni neki a „maradj ott!” megjegyzést, de… ha ilyen egyszerű lenne, nem megtettem volna? Hálátlanság volt egy olyan megmentőben reménykedni, aki nálam tisztábban látja a helyzetet?

– Nem! – kiáltottam vissza. Rosszul éreztem magam a bennem gyülemlő harag miatt. Nem mintha bármi is az ő hibája lett volna. Legalább próbált segíteni. – És dupla üvegezésű; nem törik be. Már próbáltam.

Hol rám, hol az ablakra hunyorított.

– Előbb-utóbb minden betörik – jelentette ki. Körbefordult, nem is tudom, mit keresett. Talán egy mágikus ablaktörő készüléket. Nem talált semmit, így hát visszafordult felém. – Hol próbáltad betörni? – kérdezte sürgetően.

Nem értettem, miért fontos ez, mégis felemeltem a kezem, és az ablak közepére mutattam. Ránéztem, és láttam, hogy a fejét rázza.

– Az nem jó. A leggyengébb pontok az alsó sarkok. Próbáld meg újra!

Ezt hogyhogy nem tudtam eddig? Lenéztem a férfira, aki öt másodperc alatt idiótából zsenivé változott.

– Valami hegyes fémtárgy kell – üvöltötte fel.

– Olló? – kérdeztem, és most neki kellett úgy tennie, mintha egy értelmi fogyatékossal beszélne.

– Valami nehéz.

Megráztam a fejem. Nem tudom, milyen nőket ismert, de úgy látszik, olyanokat, akik feszítővasat tartanak az ágyuk alatt. Mondott még valamit, de nem fogtam fel, mert a mellettem lévő fal hirtelen sisteregni kezdett. Rémülten a gipszkartonra néztem. Olyan hangja volt, mintha kígyók bujkáltak volna a fal mögött, vagy mintha egy csapat miniatűr szakács kevergetne valamit. Buborékok jelentek meg; először nem fogtam fel, hogy ez milyen veszélyes. És ezek a kis fehér buborékok kezdték ellepni a falat, majd másodpercek alatt kidurrantak, ahogy az olvadó festék megadta magát a hőségnek. Csak bámultam, ahogy újabb és újabb pattanásszerű buborékok jelentek meg a felszínen, mintha az egész felület valami súlyos bőrbetegségben szenvedne. Ez így is volt.

A férfi továbbra is az ablakom alatt kiabált. Lehámoztam a tekintetem a falról, és a szavaira összpontosítottam.

– Egy vasaló. Egy vasaló hegyével be tudod törni.

A fejem olyan gyorsan pördült meg, hogy a nyakamban lévő összes csont tiltakozni kezdett. A szobám sarkában ott volt a vasalódeszka, amit előző nap elfelejtettem eltenni. És a vasalódeszka közepén ott pihent a kis háztartási készülék, ami lehet, hogy élve kijuttat innen.

Szeretném azt mondani, hogy az első csapásra betört az ablak, de nem így történt. Négy vagy öt ütés kellett, amíg meg nem jelent az ablak sarkában egy kis lyuk. Olyan volt, akár egy golyónyom, gondoltam, ahogy láttam a pókhálósodó üveget körülötte. Hallottam, ahogy a tetőn álló férfi biztatóan éljenez, mielőtt felkiabál.

– Még egyszer!

A lyuk egyre csak nőtt, a végére már úgy nézett ki, mintha egy bowlinggolyó repült volna át rajta. Még egypár ütés, és az ablak egyszer csak eltűnt. Csináltam volna valamit örömömben, de még levegőt is nehéz volt venni. A második rétegen gyerekjáték volt áttörni. Hallottam a hulló szilánkok csörömpölését, és reméltem, hogy a megmentőm nem felfelé nézett, amikor sikerült az áttörés.

Kihajoltam, és lenéztem a férfira, aki mindvégig biztatott. Egy Júlia sem nézett még a Rómeójára több hálával.

– Takard le a keret alját valamivel, mielőtt kimászol! – tanácsolta bölcsen, és amikor megláttam a kiálló szilánkokat az ablak alján, megörültem a felvetésének.

Megmenekülni egy lángoló épületből, miközben szanaszét vágod magad, elég pocsék halál.

Lehúztam a takarót az ágyamról, és a keretre dobtam. Ez csak pár másodperc volt, de pont ennyi időre volt szükség. Mintha a tűz titokban a tökéletes pillanatra várt volna, hogy elkapjon. Kimásztam az ablakon, leültem a párkányra, a füst pedig körbevett. Azt hiszem, a megmentőm arról mondott valamit, hogy engedjem le magam, ne csak ugorjak. De hirtelen a mellettem lévő fal, akár a gránát, felrobbant. Hallottam a derékig érő hajam sistergését, és éreztem a nyakamon az égető fájdalmat.

Leugrottam.