A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Ava Harrison: Corrupt Kingdom
(The Corrupt Empire #1), 2020

Fordította
HORVÁTH M. ZSANETT

Copyright © 2020 by Ava Harrison

Published by AH Publishing

Hungarian translation © Horváth M. Zsanett, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Borítófotó: Chris Davis

Modell: Mike Jukes

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Kővári Bettina

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5703-60-9

„Aki szörnyekkel küzd, vigyázzon, nehogy belőle is szörny váljék.

S ha hosszasan tekintesz egy örvénybe, az örvény visszanéz rád.”

FRIEDRICH NIETZSCHE

Játékba fog a gonosz, melyben egy-egy élet a tét,
s aki az útjába áll, pokolra jut.

ELSŐ FEJEZET

Cyrus

Király vagyok. Íme a kastélyom; ha trónom lenne, bizony rajta ülnék.

A konyakospoharat a korlátoszlopra teszem, meginog a szélén. Alant az egyik alattvalóm úgy veri a nyálát a házamban, mintha nem lenne holnap, de amint elindulok lefelé a lépcsőn, eszébe jut, hogy hol a helye.

Az én tulajdonom.

Itt mindenki az.

A hivatalos sztori szerint a bankom a leggazdagabb magánkézben lévő bank az egész világon. A nem hivatalos sztori szerint az alvilág kapuja. Minden penny, amit megkeresnek a bűnözők, rajtam megy keresztül. A Wall Street bankjaival ellentétben viszont én nem tagadom. A páncéltermemben felhalmozott vagyon kurvára mocskos, mert én nem a hétköznapi klienseket szolgálom ki.

Nem.

Az én ügyfeleim egészen mások.

A legaljasabb mocsokból valók.

Drogkereskedők. Fegyvercsempészek. A kartell és a maffia. Olykor kétszínű politikusok, akik államokat vezetnek, és örökösök, akik végzetes hibát követtek el.

Megváltó vagyok a szemükben. Többé nem kell a matracban rejtegetni a kápét. Dehogy. Eljönnek hozzám, hogy mossam tisztára a pénzüket, és ha már ragyog, megsokszorozom.

Noha gyakorlatilag közéjük tartozom – a bűnözők közé –, ki nem állhatom őket. Nem mintha ez bármit is jelentene, ugyanis senkit sem szívlelek. De a pénzük nem büdös. Sőt, rózsaillatú. Minél több életet oltanak ki érte, annál illatosabb.

Ma este idehozzák a pénzt, ami nem kerül letétbe a bankomban. Mocskosan érkezik, foltot hagyott rajta az a rengeteg bűn, amivel megkeresték, de mire véget ér az est, lemossuk a vérfoltokat, és olyan ropogós lesz minden bankó, mint a frissen mosott ruha.

A házam felkészült, a személyzet ugrásra kész. Hamarosan kezdődik a játék, nincs más dolgom, mint várni.

Utálom ezt a szart, de szükséges rossz. Itt kiszimatolhatom a titkaikat. Vagyonokra tehetek szert. Birodalmat építhetek.

Ez az én becstelen királyságom, ahol én vagyok az isten.

Megáll az idő, ahogy a lépcső tetején várakozom. Végignézek az előcsarnokon, ahogy egyenként megérkeznek a vendégeim. A tömeg a szoba közepén gyülekezik, mint akik utasításra várnak, de valójában azt várják, hogy elkezdődjön a póker.

Néha csupán szemlélő vagyok. Néha azzal sem fáradok, hogy lejöjjek. Nincs mindig szükség a jelenlétemre. A tény, hogy nálam kerül megrendezésre a játék, már önmagában elég ahhoz, hogy viselkedjenek a játékosok. Ma azonban leereszkedem közéjük.

Szemmel akarok tartani egy új vendéget. Valakit, akit már évek óta próbáltam idecsábítani. Még nem érkezett meg, de a forrásaim szerint ráharapott a csalira. Amint lehet, kivetem rá a hálómat.

Amíg várok, megpillantok néhány ismeretlen arcot, akiknek utána kell néznem, mielőtt játszhatnak. Már látom, hogy a mai este a szokásosnál rosszabb lesz, ami nem túlzás. A legsötétebb alakok jöttek ma el.

Értem én az iróniát. Még én ítélkezem azok felett, akik nem sokban különböznek tőlem?

Gyilkolnak.

Én is gyilkolok.

De van köztünk egy aprócska különbség. Én csak akkor gyilkolok, ha muszáj.

Némelyik seggfej sportot űz belőle.

Ezzel bizonyítja a saját férfiasságát.

Pedig nem ez a szarság tesz valakit férfivá. Mivel ezt nem érik fel ésszel, nincs értelme magyarázni nekik. Csak bezsebelem a pénzüket, és inkább a kamatokkal véreztetem ki őket.

Ám még ennek tudatában is belépnek a házamba, hogy felkínálják nekem a lelküket. Annyi mocskot tudok róluk, hogy mindannyiukat elintézhetném. De csak az egyikükre pályázom.

Megrázom a fejem, és lassú, kimért léptekkel elindulok feléjük. Egyenként végigmérem őket.

Amíg keresem, végignézek a nagymenőkön, és jelzek Zének. Ma este ő fogja szemmel tartani őket helyettem.

Először csak a szokásos társaságot látom – a gazdag pöcsöket, akiknek nincs jobb dolguk, mint apuci pénzét szórni. Ismerem a fajtájukat, és kurvára ki nem állhatom őket.

A szoba másik végében drogdílerek, maffiatagok és szégyentelenül korrupt politikusok gyülekeznek.

Mindegyik csoport létfontosságú a munkámhoz. Az egyik mossa a másik kezét. A jelenlevők döntő többsége az ügyfelem. A bankomban nagyüzemi szinten zajlik a pénzmosás, de amit ott nem tudunk tisztára mosni, azt elhozzák a pókerre. Ezért jöttek a gazdag fiúk. Fingjuk nincs arról, hogyan kell játszani; veszíteni jöttek.

Itallal a kezükben asztalokhoz ülnek. Ma este nem olyan nagy a tömeg, mint máskor, így csak néhány asztalt foglaltak el, mindegyiknél nyolc-tíz játékos ül. A legális és az illegális egészséges keveréke.

Lassan, de tudatosan elindulok, a tekintetem végigsiklik az asztalokon.

Szemügyre veszem a ma esti vendégeimet.

A szoba bal túlsó végén Matteo ül. Ő vezeti a keleti parti maffiát, sok munkát ad nekem. Mellette a jobbkeze, az unokatestvére ül. Őt sem kedvelem különösebben, de szükséges rossz.

Alaric, Tobias, Mathis és James is eljöttek. Noha közel-távol ők a legkeményebb fickók, ügyfélként őket még el tudom viselni.

A baljukon egy újabb gazdag ficsúr díszeleg. Ezt azért mondom, mert pontosan az, egy tehetős örökös, aki tökéletes arra, hogy tisztára mossa a pénzüket. Trent Aldridge-nek hívják.

Évek óta jár hozzám, pedig pocsékul játszik. Az ő motivációja nem különbözik az enyémtől. Ügyfeleket akar szerezni magának. Zé szerint újabban fedezeti alapokkal foglalkozik, és a jelek szerint ügyfeleket csábít el tőlem.

Függetlenül attól, hogy miért jött, ártalmatlan a fickó. Végignézek a mellette ülő férfin. Még sosem láttam, kilóg a sorból. Idősebbnek tűnik, mint akik hozzám járnak.

Az apám lehetne. Sőt, ami azt illeti, akár Trent apja. Ugyanaz a szempár, ugyanolyan szín, ugyanaz a haj. Trent kiköpött az idősebb faszi fiatal kiadásban. Leszámítva, hogy Trent nem ilyen meggyötört. Trent nem ilyen elkínzott. Érdekes. Mit keres itt az öreg? Figyelnem kell rá.

Elfordítom a szemem, és megpillantom a férfit, akire vártam.

Eljött.

Zére sandítok, biccentek, mire jelentőségteljesen viszonozza a gesztust. Horog, csali, háló.

– Üdvözlök mindenkit – szólok, és minden szempár rám szegeződik. – Boris… – a kérdéses fickóhoz fordulok –, …milyen kedves tőled, hogy eljöttél.

Boris.

A Mészáros.

A fickó, akit reményeim szerint ma este sikerül kelepcébe csalnom. Beteg egy alak. Ő és a barátja nem a klienseim. Itt húzom meg a határt. Nem mosom olyanok pénzét, akik emberkereskedelemmel foglalkoznak, de ma este a cél szentesíti az eszközt.

Most pedig ki kell derítenem, hogyan vehetném rá, hogy elmondja, amit tudni akarok.

Hogy beszámoljon nekem a szervezetéről, és szépen elmesélje, hogy ki a főnöke.

Ezért van itt ma este. Azzal tudom a legegyszerűbben megoldani a nyelvét, ha leitatom, hagyom, hogy nyerjen egy kis pénzt, és megvárom, hogy kényelemben érezze magát. Lehet, hogy nem fogja elárulni pontosan azt, amire kíváncsi vagyok, de a férfiak beszélnek, és minden szó mögött kimondatlan jelentés lapul. Olyan ez, mint a sakk; előnyös helyzetet keresel, felismered a mintákat, és azt használod fel, ami előtted van. Valamit úgyis el fog árulni, én pedig bárminek örülnék. Túl régóta vártam már ezt a lehetőséget ahhoz, hogy elszalasszam.

Egy biccentéssel jelzek az osztónak, és kezdetét veszi a játék. A háttérből figyelek, a játékosokat nézem, és információkat gyűjtök a jellemükről. Különösen Boriséról.

Ahogy növekszik a tét, némelyik játékos egyre vakmerőbb, míg mások magabiztosan játszanak.

Odalép egy felszolgálónő, és felveszi az italrendeléseket. A legtöbb férfi félbehagyja a játékot, hogy végigmérje. Én is rápillantok. Csinos, de nem az esetem.

Amíg a többi férfi kiszáll a leosztásból, Trent apja tartja a tétet.

Vakmerő.

Innen látom a szemöldökéről csurgó izzadságot, és amikor észreveszem, hogy kivel játszik, rögtön megértem az idegességét. Boris az ellenfele.

Nem csak attól fél, hogy feldarabolja a Mészáros. Többről van itt szó.

Ez kétségbeesés. Érdekes.

A saját érdekében remélem, hogy senki másnak nem tűnik fel. Szüksége van erre a győzelemre. A pénzért.

Már több millió a tét.

Egyre érdekesebben alakulnak a dolgok. Közelebb lépek, nehogy lemaradjak valamiről. Egyre erősebben izzad. Már ömlik róla a víz, és ez senkinek sem kerüli el a figyelmét. Különösen Trentét.

– Apa. – Megpróbál közbelépni, az apja azonban rá sem hederít. Ehelyett előrehajol, és még több zsetont dob be. Boris szeme felcsillan, mint egy ragadozóé. Elkapta az öreget.

Tartja a tétet.

Trent apja a fiára pillant. Nem maradt több zsetonja. Trent a fejét rázza.

– Apa. – Semmi. – Apa! – Esdeklőn néz az öregre, hogy hagyja már abba, elég ebből az őrültségből. Az apja azonban képtelen rá. Világosan látszik az öreg szemén. Nyerni jött ide. Nyerni akar.

– Muszáj – súgja a fiának. – Nem lesz semmi baj.

Apa és fia holtpontra jutnak. Hangtalanul zajlik a vita. Trent úgysem győzhet. Ismerem az apja fajtáját… Nekem is ilyen apám volt.

– Szóval, mi legyen? – kérdi Boris, a hangja visszaránt a gondolataimból a jelenbe. Nézem, ahogy Trent apja a zsebeiben matat.

– Tartom a tétet. – Bizonytalan a hangja. Boris az asztalra hajol, a könyökére támaszkodik. Oldalra billenti a fejét, és felvonja a szemöldökét. – Mégis miből? Úgy látom, kifogytál a zsetonokból, öreg.

– Van pénzem… – Elcsuklik a hangja. – Csak most nincs nálam.

– Az nem jó. – Boris a fejét rázza. – Valami más… – kezdi.

Az idősebb Aldridge felmutatja a csuklóját. Piros és hivalkodó. Egy Richard Mille óra.

– Nem. – Boris megint legyint, unalom ül ki az arcára.

– D-de ez majdnem hatszázezer dollárt ér – dadogja az öreg.

Ha jobb ember lennék, közbelépnék és leállítanám ezt a szarságot. De nem vagyok az, ezért csak biccentek Zének, hagyom, hadd folytassák. Engem legalább elszórakoztat. Ráadásul lehet, hogy épp erre van szükségem Borishoz. Meglátjuk, merre tart a dolog.

– Mid van még, ami értékes… Mert nekem is vannak karóráim.

– A házam?

– Házam már van. Több is. – Gonosz vigyor terül szét az arcán. – Valami igazán értékes… – Elhallgat.

– Kocsik.

– Semmid sincs, ami nekem kell. – A válasz végleges, és az asztalra teszi a kezét, hogy magához húzza a kassza tartalmát. A játék véget ér, mielőtt elkezdődhetett volna.

– A lányom.

Bassza meg! Nem ezt akartam.

Csend ereszkedik a szobára, úgy leng körbe minket, mint egy szmogfelhő, mindenre rátelepszik, ami az útjába kerül. Érzem, ahogy beszívom a szavait a számon át a tüdőmbe.

Eladná a saját lányát.

Ennek az alaknak.

A fickónak, akit mindenki csak Mészárosnak hív.

A fickónak, akiről az egész alvilág tudja, hogy mennyire szeret eljátszadozni a prédájával. Imád a húsukba vágni. Innen a gúnyneve.

– Eladnád nekem a lányodat? – Meg sincs lepve. Hisz ezzel foglalkozik. Csereberél és lop.

– Apa… – Trent kétségbeesetten próbál közbeszólni.

– Pofa be! – üvölt az öreg a fiára, aki már falfehér. Ha ez lehetséges, Boris vigyora még szélesebb, kettészeli a borotválatlan arcát. – Igen. – Az öreg erősnek akar látszani, de blöfföl. Tudom. Trent is tudja. Az igazat megvallva az egész szoba tudja. Őt kivéve. Annyira el van keseredve, hogy beveszi a saját hazugságait. Most jött el az ideje, hogy közbelépjek. Nem ezt akartam, amikor elkezdtük a játékot.

– Itt nem üzletelünk hússal. – Előrelépek, és a szemem sarkából látom, hogy Zé a fejét rázza. Nem ért egyet azzal, hogy közbeléptem. Ahogy ismerem, szerinte pont erre lett volna szükségünk. De még nekem is megvannak a határaim, és ezt már nem tudom elfogadni. Az én szavam itt törvény, és senki sem olyan hülye, hogy ellenkezzen velem.

– Van valami más értéked? – kérdi Boris. Nem hallgatom tovább. Megállapodnak valamiben, és folytatódik a játék.

Mindig folytatódik.

Elkerülhetetlen. Az öreg veszíteni fog, és az életével tartozik az orosznak.

Intek Maggie-nek, a nőnek, akinek a cégétől a felszolgálókat bérlem. Tudja, mit akarok, így szó nélkül elsiet.

A játék megy tovább, Maggie pedig visszatér, kopog a tűsarkúja a márványpadlón, és átnyújtja a poharat a Louis XIII konyakkal.

Belekortyolok. Ahogy lecsúszik az ital, égeti a torkomat, felperzseli a szunnyadó, vén démonokat.

Osztanak.

Szavak, újabb szavak.

Felfordítják a lapokat.

Előkerül a nyertes.

Tudom, ki az, oda sem kell néznem.

Azt is tudom, mit nyert.

Egy életet.

A kérdés csak az: vajon kiét?

MÁSODIK FEJEZET

Ivy

Tél végéhez képest különösen meleg napunk van.

Máskor, az évnek ebben a szakában még fagyos a föld, és friss hó fed mindent.

De nem ma.

Ma hét ágra süt a nap, érzem a tavasz illatát a levegőben.

Felpezsdít. Új életet lehel a szívembe. Amire nagy szükségem van most, hogy ennyi minden történik. Anyám állapota nem javul, és ez szép csendben a sírba visz engem.

De azért ez egy jó nap. Mindig jobban érzi magát, amikor felragyog a világ odakint. Mint egy virág, mely kibontja a szirmait a napsütésre.

A szüleimmel élek a homokkő házban, a West Village-ben. Huszonkét éves vagyok – elég idős ahhoz, hogy elköltözzek és egyedül éljek –, de ha itt hagynám ezt a helyet, azzal a szívem egy darabkájától kéne megválnom.

A kertemtől.

Anyám kertjétől.

Már csak én gondozom. Mint minden mást ebben a házban, a kertet is hagynák elsorvadni és meghalni, ha én nem lennék. Azért inkább a földön térdelek, és a saját kezemmel húzgálom ki a gyomokat és elhalt növényeket.

Ezért maradok. Anyám már évekkel ezelőtt lemondott a kertről, nagyjából akkor, amikor elvesztette az életkedvét. Lehet, hogy még köztünk van, de már csak árnyéka annak a nőnek, aki valaha volt.

Ezért én gondozom a kertet. Felhasználom a tudást, amit rám ruházott, és minden évben visszadédelgetem az életbe.

Amikor kitapintok egy elrothadt tövet, megragadom. A kemény talaj meglazul, én pedig kihúzom az elhalt növényt, és a zsákba dobom.

Miután végeztem a gyomlálással, feltápászkodom, fogom a zsákot, és visszaindulok a hátsó ajtóhoz. Megpillantom anyát a széles erkélyablak mögött. A konyhában áll, és még innen, kintről is látom, hogy milyen üres a tekintete.

Kifejezéstelen. Érzéketlen.

Némelyik nap jobb, mint a többi.

Ahogy így elnézem, a mai nap nem lesz jobb.

Apa nem jött haza tegnap éjjel.

Ami igazán nem számít szokatlannak tőle, ahogy anyámtól sem szokatlan, hogy minden nappal egyre levertebb.

Apának nyilván viszonya van valakivel. Valahányszor megkérdem, hogy merre járt, azt mondja, sokáig kellett dolgoznia. Én azonban átlátok rajta, és sajnos anya is.

– Szia, anya! – Odalépek mellé, és megpuszilom az arcát. Mély levegőt vesz, talán a friss levegőt szívja be, amit behoztam magammal, majd úgy pillant fel, mint aki új életre kelt.

– Hol van az apád?

Innen egyenesen a szemébe tudok nézni. Valaha élénkkék volt, mint az enyém. Mindenki azt mondta, hogy egy az egyben rá hasonlítok. Vörösesszőke haj, mely laza hullámokban omlik a hátamra, nagy, kék szem. Már nem hasonlítunk egymásra. Anyám szőke haja szürkévé vált, a szeméből pedig eltűnt a fény.

De legalább már nem üres a tekintete. Belenézek a szemébe, és látom benne a felismerést. Felvillantok egy feszült mosolyt, közelebb lépek hozzá, és a kezéért nyúlok.

– Nem tudom, anya – válaszolom halk, bizonytalan hangon.

Elhúzza tőlem a kezét, felemeli, és beletúr kusza hajába. Úgy fésüli félre a tincseket, mintha apa kedvéért próbálná kicsinosítani magát. Ha apám nem lenne akkora balfék, bájosnak találnám a gesztust. Ám sajnos az, pedig anyám jobbat érdemel.

Megérdemli, hogy valaki a tenyerén hordozza.

– Korábban már láttam. Itthon volt… Dühösnek tűnt. – Elhalkul a hangja.

Felvonom a szemöldökömet. Én nem láttam, de nyilván itt járt. Nem vonom kétségbe anyám szavait.

Nem is csodálkoznék; apám kénye-kedve szerint jön-megy. Nagy ívben leszarja, hogy mennyire felzaklatja ezzel anyát. Különösen, ha dühös. És újabban állandóan dühöng.

Ideges.

Ez a másik oka annak, hogy még itthon lakom. Anya nem maradhat egyedül.

A biztonság kedvéért.

Nem bízom apámban. Nem mintha azt feltételezném róla, hogy bántaná anyát, de valami határozottan nem stimmel vele. Gyakran eltűnődöm, vajon Trentnek feltűnt-e, hogy valami baj van. Megkérdezném tőle, de túlságosan lefoglalja a belvárosi nyüzsgés, és ritkán adódik alkalmunk beszélgetni.

Nincs még egy testvérpár, aki ennyire különbözne egymástól.

Én itthon ülő típus vagyok. Élvezem az élet egyszerű dolgait. Itthon élek, kertészkedem, részmunkaidőben virágboltosként dolgozom.

A fivéremet csak a pénz és a státusz érdekli. Az éjszakai élet. A hajtás, az élvezet. Olyan közhelyes.

Apa imádja.

Ő a kedvenc „multimilliomos örökös”. Habár, ahogy így elnézem a házat, amiben élünk, már nem biztos, hogy illik rá ez a cím.

Nem mintha elítélném a fivéremet. Ha bulizni és csajozni akar, tegye csak. Engem nem érdekel az ilyesmi, de ettől még hiányzik a társasága.

– Kinyíltak már a virágok? – Anyám hangja visszaránt az álmodozásból. Jó hallani. Olyan erőteljes, a szebb időkre emlékeztet. Amikor apa még itt volt, és anya elméjében nem vert gyökeret a téboly. Amikor a buja, élettől zümmögő kertet rózsaszín színfoltok pettyezték.

Remény csendül a hangjában. Megint kinyújtom a kezem, és megfogom erőtlen kezét. – Még nem, anya. De hamarosan.

Biccent, s mint amikor csatornát váltunk a tévén, már nincs ott velem. Máshol jár. Messzire elkalandozott az elméje. Súlyos szomorúság ereszkedik rám, és lassan eltömíti az ereimet. Amikor meghallom anya távolodó lépteit, mozgásba lendülök, és mire észbe kapok, már újra kint vagyok az udvaron.

A kert első virágai még pár hónapig nem nyílnak ki. Mégis örülök a balzsamos téli napnak. Az ilyen napok visszahozzák anyát, még ha csak rövid időre is.

Visszatérdelek a kemény, elfagyott fűre, és folytatom a gyomlálást, a kezemmel emelem meg a talajt. A laza föld elporlik az ujjaim közt, mint a homokóra apró szemcséi.

Zajt hallok, felnézek, hogy lássam, ki lehet az. – Trent? – szólok, és a szememhez emelem a kezem, hogy leárnyékoljam a napsütésben. A bátyám kilép az árnyak közül. – Mit keresel itt?

– Nem látogathatom meg a saját húgomat? – Tréfálkozni próbál, de a hangja nem illik a szavaihoz.

Tűnődve felvonom a szemöldökömet. – De, csak akkor nem a bátyám lennél.

– Ez meg mit jelentsen? – Megtorpan, és lebámul rám.

Alig látom rendesen a vakító napsütésben. Leteszem az ásót a földre, és felállok, majd odalépek hozzá. Amikor megállok előtte, alaposabban szemügyre veszem, és megrázom a fejem.

Pocsékul fest.

Jóképű szokott lenni, ma mégis elgyötörtnek és fáradtnak tűnik. Sötét karikák éktelenkednek homályos szeme alatt, mintha napok óta nem aludt volna már.

– Egyenesen egy kocsmából jöttél? – Oldalra fordítom a fejem, hogy jobban lássam, és gyanakvó pillantást vetek rá. A megjelenésén túl még Trent viselkedése is különös. Egyik lábáról a másikra áll, mint aki be van tépve, vagy épp elvonási tüneteket produkál. – Miért viselkedsz így?

– Hogyan?

– Izgágán – felelem. – Be vagy tépve?

– Dehogy, Ivy. – A hangja szigorú, nem is próbálja leplezni, hogy mennyire felbosszantotta a kérdés. – Ne légy nevetséges!

– Az lennék? Előtűnsz a semmiből, úgy nézel ki, mint… Nos, szarul – közlöm fapofával.

Mély levegőt vesz, majd a fejét rázza. Jóképű arcán megjelenik a már jól ismert vigyor, és felcsillan mögötte a máskor játékos jelleme. Arra emlékeztet, amikor gyerekkorunkban együtt játszottunk a kertben. Trent elcsórta anya slagját, és úgy spriccelte ránk a vizet, mintha esne az eső. Órákig játszottunk, a végére bőrig áztunk, anya pedig nevetve figyelt minket kertészkedés közben. – Ez nem túl kedves tőled, hugi.

– Te pedig irtó gyanúsan viselkedsz. – Csípőre teszem a kezem, és lebiggyesztem az ajkam. – Mi folyik itt?

– Semmi. Már megmondtam. – Elhallgat, és járkálni kezd előre-hátra a hátsó teraszon. Illékony jókedve gyorsabban tűnik el, mint a délibáb a sivatagban.

Mi a fene ütött belé?

Még önmagához képest is furcsán viselkedik. Elnézem, ahogy járkál, közben mozog a szája, mintha magában beszélne, de nem hallani a hangját, végül előveszi a telefont a zsebéből. Megfeszül a válla, amíg elolvas valamit, gondolom, egy sms-t.

– Minden rendben? – kérdem.

Kimerültnek és elgyötörtnek tűnik, ahogy felemeli a szabad kezét, és beletúr halványbarna hajába.

– Rendben lesz – válaszolja, majd kiereszt egy sóhajt. Bármi is állt abban az sms-ben, nem örülhetett neki, mert rosszabb hangulatba került, mint amikor idejött.

– Kezdek aggódni. Biztos vagy benne? Ha segítségre van szükséged…

Felemeli a kezét, hogy elhallgattasson, és tartom a számat. Máskor hozzávágnék valami szellemes megjegyzést arról, hogy milyen gorombán viselkedik, de valami azt súgja, hogy jobb, ha nem teszem. Talán a táskák a szeme alatt vagy az összevont szemöldöke teszi, de úgy döntök, hogy inkább tartom a számat, és meghallgatom, mit akar mondani.

– Nem drogozom, Ivy, de értékelem az aggodalmadat. Nekem nem hiányozhat néha a húgom társasága?

Viccelni próbálok, hogy megtörjem a feszültséget kettőnk közt. – De. Ha nem te lennél a bátyám. – Felnevet, majd én is elnevetem magam. Imádom a nevetését. Színpadiasan a szívéhez kap. – Csak őszinte voltam, bátyus. – Már hiányzott a humora.

Mindketten elhallgatunk, miután átmenetileg megtört a jég. Kínosan, zavarban érzem magam, s noha már jó ideje eltávolodtunk egymástól, helytelennek tűnik az érzés. Beesett vállal rugdossa a port a cipőjével, majd felnéz a szemembe.

– Anya jól van? – töri meg végül a csendet.

– Miért nem kérdezed meg tőle te magad?

Megint a telefonra pillant, majd rám emeli halványkék szemét. – Jut eszembe, azt hiszem, ideje elindulnom.

– Trent, kérlek, áruld el, mi folyik itt! Jól vagy?

Árnyék suhan át az arcán, majd megdörzsöli a halántékát, mint akinek hasogat a feje. – Csak rád néztem. Azért jöttem, hogy apával beszéljek…

– Itthon van? – Görcsbe rándul a gyomrom. Ma igazán nem akartam látni.

– Nincs.

Zavartan megrázom a fejem. – Nem értem. Anya azt mondta, itt volt, de én nem találkoztam vele.

– Tartsd magad távol tőle! – Felkapom a fejem a hangszínére.

– Miért? Kezdesz megijeszteni. Csinált valamit?

– Csak ígérd meg, hogy távol tartod magad tőle! Megyek és megkeresem, de addig is bent maradnál a házban? És ha becsönget valaki azzal, hogy apát keresi, ne nyiss ajtót!

– Tessék? Azt már nem! Nézz már körül, gyönyörű az idő!

– Kérlek.

– Ide hallgass, Trent! Értékelem, hogy eljöttél. Örülök, hogy látlak, de azt hiszem, egyedül is elbírok apával.

– Én csak…

– Nem! – vágok a szavába, és felemelem a kezem. – Nem te laksz itthon, hanem én. Én szoktam kezelni apánk hangulatingadozásait. És ennek ellenére egész ügyesen felneveltem magam. Bármennyire is értékelem az aggodalmadat, gondoskodnom kell anyáról, ami jelenleg azt jelenti, hogy gondoznom kell a kertjét.

– Nem javul az állapota?

– Télen rosszabb a depressziója, de amint előbújik a nap, javul egy kicsit.

Lesüti a szemét, majd elnéz a földkupac felé, amit otthagytam.

– Szeretlek, hugi.

– Én is szeretlek, bátyus. Most pedig hadd fejezzem be, amit elkezdtem. Mindjárt ránk sötétedik. – Egy biccentéssel magamra hagy.

Nem tehetek róla, úgy érzem, hogy valami nem stimmel vele. Azt mondja, nem drogozik, de nehezen tudok hinni neki.

Valamivel később, amikor épp felállnék, hogy bemenjek, hangokat hallok. Egy kocsiajtó csapódását. Léptek zaját. Megpillantok egy árnyékot a szemem sarkából. Megpördülök, hogy lássam, ki jön felém. Anya? Apa?

Talán Trent jött vissza.

Mire azonban a hang és az árnyék felé fordulok, nincs ott senki.

Elhessegetem a kellemetlen érzést, hogy valaki figyel. Ahogy kihúzgálom a tavalyi nyár maradványait, esküszöm, hogy mozgást érzékelek. S mintha a világ is érezné körülöttem, besötétedik az ég.

Érzem az eső illatát, mielőtt eleredne. Nyirkos, átható illat tölti be az orromat.

Mozdulnom kéne, mégsem teszem. Ehelyett várok.

Várom, hogy megnyíljon felettem az ég, és leessen az első esőcsepp. A legtöbben nem szeretik az esőt, én azonban imádom. Felpezsdít. A tavasz kezdetére emlékeztet.

Az újjászületésre.