A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Emma Chase: Appealed (The Legal Briefs #2), 2015

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Egy ágyban a herceggel (Uralkodj magadon! 1.), 2018, 2019

Királyi szerető (Uralkodj magadon! 2.), 2019

Felséged szolgálatában (Uralkodj magadon! 3.), 2019

A királynő férjet keres (Uralkodj magadon! 4.), 2019

A tested védelmében (Uralkodj magadon! 5.), 2020

Az ítélet: csábítás (Jogában áll-sorozat 1.), 2021

Ne hagyj ártatlanul (Jogában áll-sorozat 2.), 2021

Copyright © 2016 by Emma Chase

First published by Gallery Books, a Division of Simon and Schuster, Inc.

Hungarian translation © Bohák Ildikó, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám, Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektor: Ernyei Beáta

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5702-08-4

Minden szomszéd lánynak – és minden fiúnak,
aki szerelmes a szomszéd lányba…

1

– Te rohadt szemét!

Kennedy feltápászkodik, és úgy bámul rám, mintha nem ismerne fel. Ami elég fura, tekintve, hogy anyaszült meztelenül fekszünk az ágyon, és minden egyes porcikánk közeli ismeretségbe került egymással.

A hangnem zavar a legjobban. Kissé visszafojtott, megzabolázott harag járja át, és fájdalom sugárzik belőle. Mintha elszívtam volna a levegőt előle, vagy mintha gyomorszájon vágtam volna.

Nem a szavak aggasztanak. Mi egymást sértegetve flörtölünk. A vita maga az előjáték, mondhatnám. Egyszer úgy felhúzta magát, hogy hajszál híján megpofozott, és ettől kétségtelenül felállt a farkam.

Nem olyan szörnyű, mint ahogyan hangzik. Az esetünkben működik.

Legalábbis tíz másodperccel ezelőtt még így volt.

– Várj! Mi van? – kérdem, és őszintén meg vagyok lepve.

Azt hittem, hogy hálás lesz. Boldog. Talán felajánl egy furulyázást, hogy kifejezze őszinte elismerését.

Szeme vészterhesen villog, és a gondolat, hogy akár egy kicsit is a farkam közelébe engedem, úgy foszlik szerte bennem, mint ahogy a kishalak rebbennek szét egy nagy akváriumban. Nem olyan nő, akit az ember csak úgy félvállról vesz; olyan erőt képvisel, amivel számolni kell. Szívtipró, aki megszorongatja az ember golyóit.

– Ezt az egészet előre kitervelted, ugye? Azt hitted, ha hülyére kefélsz, gondolkodni is elfelejtek? A lábaid előtt heverek majd, és te simán megnyered az ügyet? – sziszegi.

Ki akar ugrani az ágyból, de én elkapom a karját.

– Azt gondolod, hogy a farkamnak olyan hatalma van, hogy képes buta libát csinálni belőled? Ó, drágám! Ez tényleg hízelgő, de nekem nem kell bevetnem a farkamat ahhoz, hogy megnyerjem az ügyeimet. Túl nagy feneket kerítesz ennek az egésznek!

– Bazmeg!

Nem ehhez vagyok szokva, ami a nőket illeti.

Amikor ez a varázslatos szó felcsendült, akkor inkább bassz meg formában hangzik el. Többnyire olyan kiegészítéssel, mint a keményebben, kérlek, vagy a még, kérlek, még!

Hajaj, régi szép idők…

Kirántja a karját, lemászik az ágyról, és dühösen szedegetni kezdi a padlón szanaszét heverő ruháit. Mivel mindezt meztelen teszi, ráadásul le is hajol hozzá, muszáj néznem. Finoman ring mindene pont ott, ahol kell. Fognyomok vannak a fenekén: az én fogam nyomai. Nem sértettem fel a bőrét, csak apró piros mélyedések látszanak rajta. Talán túlzásba estem kissé a múlt éjjel, nem tagadom, de mentségemre szolgáljon, hogy őrjítően édes, kerek és ennivaló segge van!

Megragadom az éjjeliszekrényen heverő protézisharisnyát, és felhúzom a bal lábszárcsonkra. Bizony, a bal lábszáramat amputálták gyerekkoromban. Transztibiális amputációra került sor egész pontosan, ha szakszóval akarunk élni. A protézist magát később illesztem majd fel, mert ez a csaj egy percet sem vár. Szeretem ezt benne, hogy nem sokat teketóriázik. Nem elnéző, különleges bánásmódot sem kapok, úgy kezel, mint egy ereje teljében lévő, teljes értékű férfit. Végül is az vagyok.

Illetve most éppen egy faszkalap, ahogy ő látja.

A liner illesztő csapját a protézis zárszerkezetébe csatlakoztatom, és felállok, pont akkor, amikor megtalálja a cipőjét a sarokban, és a kezében lévő kupachoz csapja.

– Csigavér, kiscica! – próbálkozom halkan.

– Ne szólíts így! – csattan fel. – Megegyeztünk, hogy nem beszélünk az ügyről!

Közelebb lépek, kinyújtom a kezem, mintegy jelezve békülési szándékomat.

– Sok mindenben megegyeztünk, ami nem érvényes már, csinipofi!

Orrlyuka kitágul a becenév hallatán. Csak próbálkoztam, na… Azt hiszem, most már ez is tiltólistára kerül. Nagy kár érte. Illik hozzá!

– Csak azért hoztam szóba, mert segíteni próbálok neked!

Most már hivatalosan is egy kibaszott idióta vagyok: az összes lehetséges rossz mondat közül a lehető legrosszabbat választottam.

– Úgy gondolod, hogy szükségem van a segítségedre? Lekezelő faszszopó!

Az ajtó felé fordul, de megint elkapom a karját.

– Eressz! Elmegyek!

A fenéket mész, csúszna ki a számon, ha hagynám. Mondhatnám úgy is, hogy nem mész te sehova! De mindkettő kicsit neurotikusan cseng, és a Bárányok hallgatnak jelenete jut eszembe róla, olyan „tedd vissza a kosárba, vagy megint jön a hideg víz” hangulata van. Nem ez a cél, ugyebár.

Ehelyett kikapom a kezéből a ruhát, és elindulok vele az ablak felé.

– Te most mit… Meg ne próbáld!

Késő.

A márkás szoknya, az ujjatlan selyemblúz és a piros csipkebugyi a levegőbe repül, majd egy pillanat múlva alattunk landol a járdán. A melltartó fennakad egy elhaladó taxi antennáján, és olyan fenségesen lobog, mint egy zászló. A taxi egykettőre olyan lett, mint egy diplomatajármű: büszkén lebegteti a szélben Ciciföld zászlaját. Muszáj tisztelegnem előtte.

Becsukom az ablakot, keresztbe teszem a kezem, és elmosolyodom.

– Ha most mégis megpróbálsz elmenni, szegény Harrisont halálra rémiszted!

Harrison az inasom, de erről majd később.

– Te aljas gazember!

Öklét az arcom felé lendíti. Sok éven át balettozott, a mozgása gyors és kecses. De akármilyen gyors is, legyen bármennyire forróvérű, akkor sem magasabb százötvenöt centinél, és akkor sokat mondtam. Szóval még mielőtt betalálna, vagy esetleg felmerülne benne a gondolat, hogy tökön rúg, könnyedén az ágyra lököm. A dereka fölött ülök, kezét a feje fölé emelem, összekulcsolom, és az ágyra nyomom. A farkam forró és kemény, a bőréhez ér a melle alatt, ettől támad néhány kitűnő ötletem, de ezzel várni kell még.

Milyen kár!

– Most pedig folytatjuk a beszélgetést, hamvas őszibarack! – nézek mélyen a szemébe.

Ez a becenév is jól illik hozzá. Selymes bőre pont olyan, mint a barack tejszínhabbal. És az illata… Jézusom! Az íze édesebb, a tapintása puhább, mint az érett őszibarack egy meleg nyári napon.

Néhány kósza szőke hajtincs táncol a kulcscsontján, ahogy rúgkapál alattam, ettől még több mesés ötletem támad.

– Bazdmeg! Részemről vége a beszélgetésnek!

– Jó. Akkor mi lenne, ha befognád azt a gyönyörű szád, és figyelnél rám? Vagy betömjem én?

Miért is ne? Csak a móka kedvéért… Mégsem kellett volna kidobnom a bugyit az ablakon.

– Gyűlöllek!

– Dehogy gyűlölsz! – vigyorgok.

Csodás barna szeme van. A tekintete éget, mint a tűz. Pont olyan, mint egykor, semmit sem változott azóta, mikor évtizedekkel ezelőtt belém égett a tekintete.

– Soha többet nem lett volna szabad megbízni benned!

Még mindig az ágyra szorítom a csuklóját a feje fölött, de kicsit felemelkedem, hogy jobban szemügyre vegyem a látványt.

– Büdös lószart! A legjobb döntés, amit valaha hoztál. Most pedig hallgass ide, virágszálam…

Megragadom az alkalmat, és elmondom neki mindazt, amit hetekkel ezelőtt kellett volna. Nem. Egészen pontosan évekkel ezelőtt…

* * *

Négy héttel korábban

– Fura álmom volt múlt éjjel.

A kanapé mögött járkálok fel-alá, a markomban egy teniszlabdát szorongatok. Amikor a falhoz érek, elhajítom a labdát, pattan egyet a falon, és én egy kézzel elkapom. Megfordulok, és elindulok a másik irányba. Tisztább a fejem, és könnyebben fejezem ki a gondolataimat, ha mozgásban vagyok.

– A tengerparton voltam… legalábbis azt hiszem, bár a víz nem rémlik. De homokos part volt, és én ástam a homokban.

Pattint, elkap, fordul.

Vannak, akik úgy gondolják, hogy terápiára járni a gyengeség jele. Ez nagy hülyeség, és nagyon távol áll az igazságtól. Megnyílni, kiadni a legbensőbb érzéseidet egy idegennek igenis tökös dolog! Beszélni a félelmeidről, beismerni a hibákat, vagy kiteregetni a legpiszkosabb vágyaidat határozottan bátor cselekedet. Olyan, mint a fitnesz: edzés a léleknek. Rákényszerít arra, hogy befelé fordulj, és ráláss valódi önmagadra, az igazi énedre.

Szerintem sokaknak pont ez lehet a legfőbb akadály. Az emberek többségének eszében sincs magába nézni, mert kényelmesebb a felszínt kapargatni. Elég azonosulni azzal a képpel, amit a külvilág visszatükröz rólunk – pontosabban amennyit mutatok magamból –, minek szembesülni azzal az önző, deviáns seggfejjel, aki a négy fal között vagyok valójában…

– Nagyszemű, durva homok volt. Fehér, bézsszínű és fekete homokszemek. Én csak ástam, egyre mélyebbre és mélyebbre. Fogalmam sem volt, mit keresek, de amikor megláttam, tudtam, hogy megtaláltam.

Pattint, elkap, fordul.

– Egy drágakő volt, méghozzá rubin. Ott, a homokban. Aztán történt valami egészen furcsa. Minden alkalommal, amikor megpróbáltam megfogni, kicsúszott a kezemből. Akármennyire próbálkoztam, akárhogy próbáltam szorítani, képtelen voltam a markomban tartani. Kurvára ijesztő! Nem gondolod, Waldo?

A terapeutámat Waldo Binginghamnek hívják. Halk szavú, elmélkedő figura, nem sokkal nyugdíj előtt. Minden ügyfele dr. Binginghamnek szólítja, vagy röviden dr. Bingnek. Nekem a Waldo jön be. Ez a legjobb név a földkerekségen! Ha a gyerekedet Waldónak nevezed el, akkor előbb-utóbb kikerülhetetlenné válik a kérdés, hogy hol van Waldo? Mint abban a könyvsorozatban. Ez zseniális!

Türelmesen rám tekint. Leveszi sötét színű, vastag keretes, hatvanas évekbeli, Walter Conkite stílusú szemüvegét, és lassú mozdulatokkal megtörölgeti egy kendővel. Gyakran alkalmazta ezt a módszert korábban is. Kivár. Időt ad, hogy megválaszoljam a saját kérdésemet.

Pattint, elkap, fordul.

Ezúttal azonban türelmesen kivárom szakavatott véleményét. Mégis mi a szart jelent ez, Waldo?

Végre pislog egyet.

– Azt hittem, megegyeztünk, hogy ezen a héten azt vitatjuk meg, hogyan használod a szexet arra, hogy elkerüld az intimitást.

Csodálkozva nézek rá.

– Szex, mindig csak a szex! Ti, freudiánusok másra sem tudtok gondolni! Mindössze ennyi volnék én: egy húscafat? Két lábon járó farok? Hát… – kuncogok, és megtapogatom közben a lábszárcsonkom – …csak egy lábon járó pontosabban. A feleséged már megint nem hajlandó lefeküdni veled?

Az ölében lévő füzetbe jegyzetel.

– Arról is szót ejthetünk, hogyan próbálod kellemetlen viccekkel elütni a válaszadást. Témát váltasz, hogy elkerüld a számodra kényelmetlen beszélgetést. Pedig a témakört közösen határoztuk meg.

Pattint, elkap, fordul.

– Dehogy! Csak jó a humorom. Az élet nehéz, szükség van némi derűre. Az intimitáselméleteddel meg eléggé el vagy tájolva. A kefélés természeténél fogva elég intim ugyanis.

– De az nem, ahogy te kezeled.

– Most ítélkezel felettem, Waldo?

Igen, kifejezetten bizsergető érzés kimondani a nevét!

– Azt akarod, hogy ítélkezzek feletted, Brent?

– Szerinted akarnom kéne, hogy ítélkezz felettem?

Tízéves korom óta járok terápiára, és a végtelenségig folytatni tudnám ezt az agymenést.

– Szerintem azért hozod fel az álmot, hogy elkerüld a beszélgetést arról, hogy a szexet intimitáskerülésre használod.

– Nem így van. Tényleg filózom rajta! Tudni szeretném, mit jelent.

Pattint, elkap, fordul.

Waldo sóhajt egyet. Feladja, és megtöri a hallgatást.

– Az álmok a tudatalattit tükrözik. Olyan érzések és vágyak kifejezései, amit a tudat nem akar elfogadni. Nem számít, mit jelent az álom, csak az számít, hogy számodra mit jelent. Te hogyan magyaráznád?

Az első gondolatom az volt, hogy a tudatalattim azt akarja mondani nekem, hogy szükségem van egy jó kis nyaralásra. Valami meleg, trópusi helyen. A koktélos pohárban kis papíresernyő, forró csajok falatnyi bikiniben, ilyesmik.

Vagy sokkal inkább: bikini nélkül.

De ez így túl egyszerű. Az álom más volt. Valahogy… fontosnak tűnt.

– Szerintem azt jelenti, hogy keresek valamit.

– És? – teszi vissza Waldo a szemüvegét.

– És amikor megtalálom, elkezdek rettegni, hogy képtelen vagyok megtartani.

Bólint egyet. Akár egy büszke apa.

– Úgy gondolom, igazad lehet.

Pattint, elkap, fordul.

Ezért olyan király terápiára járni! Négy elismerő szó, és én megerősítve érzem magam. Öntudatra ébredek. Kompetens vagyok. Bár gőzöm sincs, hogy ez mire jó, de majd kitalálom, ha eljön az ideje.

– Most pedig térjünk vissza az intimiás problémájához!

A torkomból panaszos hang tör fel. Elégedetlenkedek, mint egy dacos kisgyerek, akit arra kényszerítenek, hogy megírja a házi feladatát. A kanapéra ülök, a karomat a támlára teszem.

– Rendben. Figyelek, mester!

Elkomolyodik, és a jegyzetre pillant.

– Említetted, hogy Tatianna a városba látogat. Ez a múlt héten volt, ha jól emlékszem. Végül találkoztatok?

Tatianna régi barát. Hogy is mondjam? Ismerjük egymást kívül-belül. Ha a Disney felnőttfilm-gyártásra állna át, ő lehetne a filmgyár múzsája. Egy hús-vér hercegnő. Bár a valóságban jó pár családtag választja el a tróntól, de kékvérű, amennyire csak lehet. És ha az arisztokraták valamiben jeleskednek, az a bulizás. Megadják a módját, na.

– Összefutottunk, igen.

– És hogy ment?

Nyújtózom egyet a levegőben, és megropogtatom a nyakam.

– Megvolt. Jött és elment.

Mindketten elmentünk egyébként. Egyszer az ágyban, aztán a konyhában, és a jacuzziban is, a hátsó kertben. Kellemes látogatás volt.

Waldo bólint egyet.

– Mintha említetted volna, hogy Tatiannát eljegyezték. Igaz?

– Így van. Mikor legközelebb az Egyesült Államokba látogat, a hercegné titulust viseli majd a neve mellett.

Manapság a nemesség egyetlen kötelessége, hogy gondoskodjon róla, hogy a vagyon a családban maradjon. Kis örökösöket kell gyártani, hogy legyen kire hagyni a vagyont… Ez annyit jelent, hogy Tatianna és számomra a mókának befellegzett.

– És a cégtársad, Mr. Becker szintén eljegyzett valakit, nemde?

– Igen, három hónap múlva lesz az esküvő. Indul a visszaszámlálás! Még nem kötötték be a fejét, de elég közel jár hozzá.

Nem sok mulatságosabb dolog van a földön, mint látni a tagbaszakadt Jake Beckert, amint elmerül a közelgő lakodalom asztali virágdíszéhez való csokorfajták válogatásában.

– És a két másik társad, Mr. Shaw és Ms. Santos, első gyermeküket várják, ugye?

– Igen, egy fiút – bólogatok ismét. – A kis Becker Mason Santos Shaw-t!

Ez az ügyvédi iroda neve amúgy. Társak vagyunk, mind a négyen védőügyvédek, és büntetőjoggal foglalkozunk. Úgy gondolom, hogy csak az első céges porontynak jár a megtiszteltetés, hogy a cégről nevezzék el. Stantont és Sofiát ugyan még nem sikerült meggyőznöm az elképzelésemről, de dolgozom rajta.

Bár most, hogy jobban belegondolok, talán jobban kaphatóak lennének a Waldóra?

– Milyen érzéseid vannak ezzel kapcsolatban, Brent? A közeli ismerőseid közül mindenki házasodik, gyereket vállal, korához méltóan éli az életét…

– Szerintem ez nagyszerű! Örülök neki. Úgy értem, Jake egy éve még megrögzött agglegény volt. Vicki Vale nélkül ő volt a denevérbarlang magányos sötét lovagja, mondhatnám… Most fantasztikus csaja van, és gyerekzsivajtól hangos a ház. Úgy látom, boldogabb, mint valaha!

Waldo a jegyzetfüzetbe körmöl.

– És neked? Szerepel a vágyaid között ilyesmi? Házasság, gyerek?

– Megint felhívott az anyám? – kérdem csodálkozva.

– Minden hónapban felhív egyszer – sóhajtja Waldo, és megdörzsöli a homlokát. – De én nem beszélem ki vele az itt elhangzottakat. De ezt úgyis tudod!

Az én drága anyámnak foglalnia kéne időpontot terápiára, úgy értem, saját maga számára. Főként azok után, hogy múlt hónapban megkérte az inast, Hendersont, hogy végezzen egy kis nyomozást a leendő kisunoka örökbefogadása ügyében. Merthogy én, az egyetlen fia, képtelen voltam elvégezni a kötelességem, és megajándékozni vele. Jelszó: bűntudatkeltés!

– Jól van! Megmondom, mi a helyzet – hajolok előre, és térdemre könyökölök. – Őszintén örülök a fejleményeknek, ami a barátok szerelmi életét illeti. Részben azonban azt gondolom, hogy csapdába estek. Gúzsba köti őket a nagy felelősség. Nekem másfelől ott a munkám, ami lefoglal ugyan, de ha úgy tartja kedvem, egyszerűen átugrom Svájcba bungee jumpingolni, vagy elutazom Új-Zélandba, mert ki akarom próbálni a műlegyes horgászatot. Arról nem is beszélve, hogy egyetlen telefonhívásba kerül, és egész vasárnap kefélek. Mondjuk két hotelörökösnőt egyszerre, hatféle pózt kipróbálva. Pihenésképpen azt nézem, hogyan kényeztetik egymást, miközben felkészülök a következő menetre.

A részletek ecsetelése nem feltétlen szükséges a terápiában, de ez most kibukott belőlem.

– Ha mégis családi boldogságra vágynék, felugrom az egyik barátomhoz vacsorára, és eljátszom a kedvenc nagybácsit – tárom szét a karom, hogy nyomatékosítsam elméletem nagyszerűségét. – Maximális élvezet minden kötelezettség nélkül! Az élet rövid, és én élni szeretnék… Méghozzá szabadon!

– Ühüm – mondja, és jelentőségteljesen rám néz.

Aztán semmi. Az égvilágon semmi.

– Ühüm… És…? – kérdezem. – Azt hiszem, ezen már túlvagyunk, hogy semmit sem mondasz. Nem igaz, Waldo?

– Hát, szemmel láthatóan elhiszed, amit mondasz – emeli az ajkához a tollat. – Úgy gondolod, hogy te ezt az önző, felelősség nélküli életet szereted élni. Olyan vagy, mint Pinokkió, aki le akarta vágni a zsinórokat, amin lógott, mert azt akarta, hogy őt senki se rángassa.

– De… – adom meg a következő gondolathoz a kezdő lökést. Ilyenkor mindig van egy „de”!

– De én valahol a szívem mélyén abban reménykedem, hogy kinőtted ezt a filozófiát. Talán valami komolyabbra is vágysz most már az életben. Az elköteleződés nem csak teher, Brent! Hihetetlen öröm és elégedettség forrása is egyben!

Igyekszem megemészteni a hallottakat. Rendszerezem a gondolataimat. Mint Luke Skywalker, mikor Obi-Wan ez Erő természetéről oktatta.

Semmi. Semmilyen okos következtetés nem jut az eszembe.

– Rossz helyen kapisgálsz ezzel kapcsolatban!

– Akkor kérdezd meg magad: vajon álmodnak-e ezek az állítólag „csapdába esett” barátok rubinról a homokban? – rántja meg a vállát.

Említettem már, hogy Waldo néha agyafúrt egy gazember tud lenni?

2

Sok helyütt volt már szerencsém találkozni a Mason névvel: fémtáblára vésve könyvtárak és kórházak falán. Jó érzés kétségtelenül, de egyik sem hasonlítható ahhoz az élményhez, amikor meglátom a Becker, Mason, Santos & Shaw Ügyvédi Iroda cégérén. Mert ez kizárólag az enyém, a családomnak semmi köze hozzá. Olyasmi ez, amit egyedül én értem el, a magam erejéből. Különösen nagy jelentőséggel bír ez, ha az elődök sokat tettek le az asztalra. Ennek árnyékában felnőni egyáltalán nem könnyű, nehéz megfelelni az elvárásoknak.

Jessica, aki nyári munkára szegődött hozzánk gyakornokként, csillogó szemmel köszönt, és egy halom postai küldeménnyel vár.

– Jó napot kívánok, Mr. Mason!

Elveszem tőle a levélhalmot, és kerülöm a szemkontaktust. Próbálok semleges arcot vágni, van benne gyakorlatom. A gyakornokok általában lelkesek. És éhesek: egy pillanat alatt szétteszik a lábukat, ha arról van szó.

Ez Jessicára különösen igaz.

Látom a szemén. Érzem, ahogy a mellei szándékosan súrolják a karom, mikor elmegy mellettem. Az irodában látványosan vonul el előttem, amikor késő este bent dolgozom még. Apró jelzések ezek. Csak rajtam múlik, bármikor megdönthetném. Jessica amúgy sem átlagos kinézetű lány: magas, vörös hajú, olyan fenékkel és csípővel megáldva, hogy lefogadom, bármelyik férfitársam szívesen maga elé képzelné, kutyapózban mondjuk. Kimondottan dögös.

És alig huszonnégy.

Nem tudom, mikor kezdtem azt gondolni, hogy a huszonnégy túl fiatal hozzám, egyszerűen most így érzem.

– Köszönöm, Jessica!

Felmegyek a lépcsőn az emeleti irodák felé. A sötét keményfa padló, a meghagyott eredeti bordűr, az ablakot keretező, merész színű függöny ódon eleganciát kölcsönöz a térnek, azt sugallja, hogy itt komoly munka folyik. Két íróasztal áll egymással szemben: az egyik a titkárnőé, Mrs. Higgensé, a másik pedig az ügyvédbojtáré. A másik oldalon két hosszú, sötétbarna bőrkanapé áll egymással szemben a falnál.

Bólintok egyet köszönésképp Mrs. Higgens felé, majd belépek a saját irodámba, és munkával töltöm a délután hátralevő részét.

* * *

Délután négy körül dugom ki először a fejem az irodából, s kikukkantok a folyosóra. Szólítom a rám várakozó ügyfelet, Justin Longhornt. A srác tipikus millenniumi nemzedék, az Y-generáció mihaszna kölke. Kócos, barna haja van, és koptatott, szűk farmert visel, hozzá Nirvana pólót. Nyúlánk, vézna srác, ujjai folyamatosan a legújabb iPhone érintőképernyőjén zongoráznak.

Épp üdvözölném, amikor a tizenhat éves Riley McQuaid elsétál előttünk a folyosón. Heti pár órában dolgozik az irodában a nyáron. Riley a hat McQuaid gyermek legidősebbike.

Jake McQuaid a kollégám. Az ő gyerekeiről van szó.

Ha nem volna világos ennek a jelentősége, nemsoká az lesz. Mert a következő jelenetet nézni olyan, mintha két autó ütközését néznénk lassított felvételen.

Vagy az ivarérett struccok násztáncát. Elnézést a hasonlatért, de a YouTube bizony bővelkedik efféle videókban.

Egymásra szegeződik a tekintetük, és a teljesen egyforma Converse csukák elkezdenek lépdelni egymás felé.

– Helló! – biccent Justin.

– Helló! – csicsergi Riley, és a füle mögé fésüli göndör, barna hajtincsét.

Ennek határozottan rossz vége lesz! És nem én vagyok az egyetlen, aki ezt így látja.

– Hááát szevasz! – töri meg a kínos csendet a higanyszürke szemű Jake mély, dörmögő hangja a folyosó végén. A saját irodája előtt áll, karját keresztbe téve támaszkodik az ajtófélfánál. Tekintélyparancsoló jelenség, kétségtelen.

Jake Becker belevaló pasas. Csípem őt, jó barát. Félelmetesen védelmező tud lenni azokkal, akik közel állnak hozzá. Meg nagy faszkalap, ha úgy tartja kedve. Attól a mogorva arckifejezéstől, amellyel ügyfelemre néz, még egy idősebb, nagydarab pasas is könnyen elsírná magát.

De Justin nem veszi az adást, túlságosan el van foglalva Riley-val.

– Vár rád egy kis papírmunka, Riley – zengi, és a levegőbe lendíti a hüvelykujját –, az irodámban!

– Jó, megyek már! – válaszolja Riley, de még mindig nem indul el. Legalábbis nem a jó irányba. Az ajkába harap, és Justin felé lép. – Akkor később! – suttogja.

– Mindenképp! – helyesel Justin.

Hűha! Nem gondoltam volna, hogy a kölyök szuicid hajlamú. De ezeknél a srácoknál sosem lehet tudni…

Riley elsuhan Jake mellett, és eltűnik az irodában. Jake le sem veszi Justinról a jeges tekintetét. A kölyökben nem támad fel a védekezési ösztön, inkább biccent egyet a fejével Jake felé.

– Üdv! – veti oda hetykén.

Jake kőkemény arckifejezéssel viszonozza a baráti üdvözlést.

Felelősséget érzek Justinért. Ő az ügyfelem. Az a dolgom, hogy ne kerüljön rácsok mögé. De ahogy látom, most már egyéb feladatom is akad: nemcsak, hogy megússza szabadlábon, hanem ép bőrrel is valahogy.

– Bízd rám, Jake! Majd én intézem!

– Értékelném! – válaszol Jake egykedvűen. Justint nem méltatja figyelemre többet, hátat fordít, és besétál az irodába Riley után.

Betessékelem a szobámba a kölyköt, és becsukom az ajtót.

– Hát ő meg… – szólal meg.

– Ezt inkább ne! – vágok közbe. A székre mutatok. – Foglalj helyet, kérlek!

– De…

– Szót se többet! – mondom dörgedelmes hangon, erre elhallgat. Jókedvű pasas vagyok amúgy. Kedves, könnyed és laza. Egy pontig. Aztán már nem. Justin leül.

– Nézed a Trónok harcát, Justin? – ülök le én is vele szemben, az íróasztal túloldalán.

– Ja, persze! – mondja, és zavarodottan összehúzza a szemöldökét.

– Emlékszel arra a részre, amikor az egyik pasas puszta kézzel betöri a másik tag fejét?

– Ja! Igen! Miért kérded?

– Ha továbbra is így bámulsz arra a lányra, ahogy az imént, pont ez fog történni veled is – mutatok az ajtó felé.

Hátradől a székben. Az elhangzottakon morfondírozik, és valószínűleg képzeletben végigpörgeti magában a világszerte jól ismert, brutális jelenetet.

De a srác kitartó, ez kétségtelen. Újra próbálkozik.

– De én…

– Te alig vagy tizenhét! Egy lopással és csalással vádolt hacker, és akkor még nem is említettem az összes vádat. Legyünk őszinték, Justin! Kurvára bűnös vagy minden egyes vádpontban!

– Ez a csaj a társam lánya – mutatok megint az ajtó felé. – A legidősebb gyereke. Értve vagyok? Kifacsarnak, mint egy narancsot! – emelem a magasba a kezem, és lassan ökölbe szorítom a tenyerem.

Justin nem rossz gyerek. Okos és vicces is. De valahogy Matthew Broderickre emlékeztet a Háborús játékokból. A legmagasabb készültségi szint volt érvényben, mire a tag felismerte, hogy nagy szarban van. De nekem Riley olyan, mintha az unokahúgom lenne. Ha rajtam múlik, itt a kölök labdába se rúghat. Pláne, hogy a vádlottak padján ül…

Végszóként egy utolsó figyelmeztetéssel nyomatékosítom az elhangzottakat.

– És még mielőtt eszedbe jutna valami romantikus film, mint például a Csillagainkban a hiba, emlékezz rá, hogy ez nem az a sztori! Ne feledd: a Rómeó és Júlia sem romantikus történet, hanem tragédia. A végén meghalnak!

– Vettem, főnök! – biccent egyet szelíden.

– Akkor jó! – húzom ki a széket. – Most pedig beszéljünk az ügyedről. Édesanyád hol van?

– Kapott egy telefonhívást az ügyvédjétől. El kellett mennie. Majd hazamegyek busszal – vonja meg lomhán a vállát.

Justin szülei válnak. Úgy értem, hogy úgy igazán válnak. Nem képesek megmaradni egy helyiségben együtt, még a tárgyalóteremben sem. Az anyja megkeseredett, az apja egy faszfej. Mindketten önzők, és egyáltalán nem érdekli őket, hogy mi történik a fiukkal.

Ez lehet az elsődleges oka annak, hogy Justin feltörte egy nemzetközi bank informatikai rendszerét. Okos gyerek plusz szar szülő egyenlő a bajjal.

Pár nap múlva kezdődik a tárgyalás, és ezek most is saját magukkal vannak elfoglalva… Milyen szomorú!

– Másik ügyészt bíztak meg az üggyel – tekintek az íróasztalomon heverő iratra. – Bizonyos K. S. Randolph. Sosem hallottam a nevét korábban, de kérek majd egy találkozót tőle, hogy egyeztessünk a vádalkuról.

Justin keresztbe teszi a karját, és bólint egyet.

– Próbaidő, ugye? A büntetlen előélet miatt, igaz?

– Így van. És mert nem költöttél el egy fillért sem a lenyúlt pénzből. Nem kell aggódnod, Justin! Még a tárgyalóteremig sem jut el az ügy, rendben?

– Köszönöm, Brent! – sóhajtja, és előrehajol. – Őszintén mondom! Ha még nem mondtam volna… igazi szuperhős vagy a szememben! Köszönöm!

Apám vette ajándékba az első képregényemet. A kórházban adta át, a baleset után, melyben elveszítettem a bal alsó lábszáram. A Superman első része volt, és akkoriban egy vagyonba került. Elővette, széttépte a csomagolást, és a kezembe adta. Megígérte, hogy együtt olvassuk el.

Azt mondta, hogy a tény, hogy el tudjuk olvasni együtt, többet ér mindennél.

Mohó olvasóvá váltam ezután, és gyűjtővé is. A képregény miatt azokban a napokban gyorsabban telt az idő. Az olvasás képes volt elterelni a figyelmemet a fájdalomról. Nem arra gondoltam egyfolytában, hogy mit veszítettem. Elárulom, hogy a képregényhősök mélyen megérintettek. Pontosan értettem, hogy kik ők és honnan jöttek. Mindegyikükkel történt valami rettenetes az életük során, és győztesen kerültek ki végül a helyzetből, mert nemcsak simán túlélték a tragédiát, hanem előnyt is kovácsoltak a borzalmakból.

Én is ilyenné akartam válni. Rájöttem, hogy így is felfoghatom a lábam elvesztését. Olyasmi is lehet, ami jobbá tesz annál, mint amivé valaha válhattam volna, ha nem történik meg.

Justinnak fogalma sincs róla, milyen sokat jelentenek nekem ezek a szavak.

– Ezért vagyok itt, haver!

* * *

Gyerekkoromban rengeteg energiám volt, ezen a baleset mit sem változtatott. A lehető legnagyobb büntetés számomra az volt, ha a bébiszitter rákényszerített arra, hogy nyugton üldögéljek valami sarokban. Nem volt mit néznem, nem volt mit tennem. Úgy éreztem magam, mint egy ketrecbe zárt kísérleti patkány. Rohadtul őrjítő volt.

Felnőttként sincs ez másként. Ezért futok naponta tizenhat kilométert, vagy kezdem felülések és fekvőtámaszok sorozatával a reggelt minden áldott nap. Ez az oka annak, hogy jó pár csuklóerősítő van az íróasztalom fiókjában, hogy legyen mit nyomogatni egy indítvány diktálása vagy telefonálás közben. Nem maradt el az eredmény. Izmos vagyok, a testem kőkemény, és az állóképességem is kitűnő.

A nők értékelik ezeket a dolgokat, és sosem marad el a jutalmazás.

Bár van személyzet a házban, ahol lakom, aki olykor sofőrködik is nekem, én mégis mindennap gyalog megyek be az irodába.

Jócskán sötétedik már, amikor besétálok a városi lakóház bejárati ajtaján. Szépen berendezett ház, és bár nagyságát tekintve csak töredéke annak a háznak, amiben felnőttem – egy főutcán, ahol a fiatalok BMW-vel és hibrid Lexusszal furikzának –, de egy agglegény számára tökéletes.

Egész pontosan egy agglegény és megbízható inasa számára.

Eléggé magabiztos vagyok a férfiasságomban ahhoz, hogy amikor belépek az ajtón, odakiabáljam neki, hogy édesem, megjöttem!

Csak ugratásképp.

Mert Harrison angol ugyan, de csak huszonkét éves, és korához képest túlságosan komoly. A szüleim szeretett gondnokának, Hendersonnak a fia. Mikor beleegyezett, hogy ő is a családnál helyezkedik el – anyám csalánkiütést kapott a gondolattól, hogy egyedül élek –, boldog voltam, hogy a szárnyaim alá vehetem a srácot. Most, hogy velem van, minden tőlem telhetőt megteszek, hogy belevigyem a rosszba.

Harrison kiveszi a kezemből az aktatáskát.

– Üdvözlöm itthon, uram!

Felhúzom a szemöldököm. Úgy érzem magam, mint egy szülő, aki ezerszer átbeszélt már valamit a tinédzserkorú kölkével. Amikor tényleg uramnak kell szólítani majd, lőjetek agyon, kérlek!

– Brent! Akarom mondani… Brent… – mondja, és hu-nyorít hozzá.

Harrisonnak világos bőre van, és tiszta szeplő. Sokkal fiatalabbnak néz ki a koránál. Ebben azért hasonlítunk. Mindig fiatalabbnak néznek, ezért úgy döntöttem, hogy szakállt növesztek. Sötét színű, tökéletes formára nyírt szakállt.

Mondanom sem kell, hogy a nők ezt is értékelik. A borzas állkapocs számtalan lehetőséget rejt magában, csak fantázia kérdése.

– Milyen napja volt?

– Nagyszerű! – mondom, és játékosan hátba veregetem. – Éhen halok! Mi lesz a vacsora?

– Csirke cordon bleu! Odakint terítettem. Kellemesnek tűnik ma az idő a szabadban étkezéshez.

Harrisonnak van a legjobb csirke cordon bleu-je a világon!

A kis hátsókert a kerttervező mérnök keze munkáját dicséri. Fehér kerítés fogja körbe a kis birtokot, ami csupán tapintatosság volt a részemről, hiszen nem mindenki szereti nézni a szomszédot kefélés közben. Elég gyakran megesik itt az ilyesmi. A kert közepén ugyanis van egy jól megvilágított emelvény, rajta pedig egy csodás jacuzzi. Zöld gyep, egy-két örökzöld bokor, néhány japán juhar és egy folyton illatozó citromfa teszi teljessé a képet.

A megterített, kerek asztalhoz ülök, és Harrison leemeli az ezüsttálról a fedőt. Meleg még.

– Telefonált az édesanyja – szólal meg, és mögém lép. – Az unokatestvére, Mildred születésnapi partit szervez az egyéves kislánya számára. Szombaton tartják a Potomac birtokon. Idézem Mrs. Masont: „ragaszkodom hozzá, hogy megjelenjen, különben magam megyek érte!”

Igen, az én anyám. Külsőre Jaqueline Bouvier Kennedy, belülről Piszkos Harry. Ami a rendelkezéseit illeti, nem ajánlatos vitatkozni vele. Kivétel, ha érzed magadban a bátorságot – nem, inkább vakmerőséget – hozzá. A vakmerőség sosem kifizetődő.

– Csatlakozol hozzám, Harrison? – kérdem, mielőtt hozzákezdenék.

Nem az első eset, sokszor felteszem ezt a kérdést mostanában, és mindig ugyanazt a választ kapom.

– Nagyra értékelem a meghívást, de ha elfogadom, kitagad az apám. És én kedvelem az apámat…

– Akkor menj, jó étvágyat a vacsorához! – biccentek. – Ma este másra már nem lesz szükség.

Kissé meghajol, és távozik.

Eszem néhány falatot, de pár perccel később az az érzésem támad, hogy túlságosan rám nehezedik a csend, mert ma este még a tücskök ciripelését sem hallani. A csendet pont annyira utálom, mint azt, ha nyugton kell ülnöm.

Régen sokat mentünk a városba négyesben munka után. Vacsorázni, meginni valamit, táncolni olykor. De a többiek mostanság kiságyat raknak össze, gyereket fuvaroznak ide-oda, tervezik az esküvőt. Lóghatnék másokkal. Van pár ismerős meg régi iskolatárs. Csajok, akik csak a hívásomat várják. Csak mostanában semmi kedvem hozzá.

Fojtogató a csend. Szabályosan viszketni kezdek tőle, mint egy vastag gyapjútakaró alatt.

Így aztán felállok, és a tányérral a kezemben bemegyek a házba. Mert akármilyen fantasztikus a hátsó kert, a tévé előtt elköltött vacsora ennél izgalmasabbnak ígérkezik.