A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Meghan March: Madam Temptress (The Magnolia Duet #2), 2020

Fordította
GOITEIN VERONIKA

Copyright © 2020. Madam Temptress by Meghan March.

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Goitein Veronika, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vágy-trilógia 1–3., 2017–2018

Vigyél magaddal, 2018

Véletlen szeretők, 2018

Mr. Mount bűnös élete 1–3., 2018–2019

Kísértés 1–3., 2019–2020

Bűn-sorozat 1–3., 2020–2021

Legenda-sorozat 1–3., 2021

Buja éjszakák (Magnolia tánca 1.), 2021

Borítóterv: Faniszló Ádám, Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bartók Flóra

Korrektúra: Csémi Judit

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5702-12-1

1. fejezet

Magnolia

Tizenöt évvel korábban

Nem túl kellemes a sötétben hideg vízzel zuhanyozni, gondoltam, ahogy elzártam a vizet, amilyen gyorsan csak tudtam, ám mégsem tudtam megelőzni az egész testemen végigfutó hidegrázást.

Egy puffanást hallottam lentről, és ettől teljesen lefagytam.

Mióta a lányok a hurrikán érkezése előtt mind elmentek, mert rájöttek, hogy egypár napig – vagy még tovább – nem lesz keresetük, folyton hangokat hallottam. Olyanokat, amilyeneket azelőtt soha. Talán az üvöltő szél remegtette a falakat.

El kellett volna menned velük, súgta Mindentdugó, de figyelmen kívül hagytam, mert már megszoktam, hogy sosem áll be a szája. Ez már az én házam volt, és nem engedhettem, hogy bármi rossz történjen vele. A hurrikánt ugyan átvészeltük, de tudtam, hogy a fosztogatókra még számítani kell.

Vártam a további hangokat, de csend volt.

Látod? Csak képzelődöm.

Rekordsebességgel megszárítkoztam, és eltűnődtem, hogy miért vártam sötétedésig a zuhanyzással. Hát azért, mert áram és légkondicionálás nélkül rohadt meleg volt, és annyit izzadtam, hogy még én sem bírtam elviselni a saját szagomat. Holnap majd napközben zuhanyzom, gondoltam.

Egy törülközővel a testem körül és egy gyertyával a kezemben hagytam el a fürdőszobát, és csak pár lépést tettem, amikor a lépcsőn megláttam két sötét alakot.

– Mi a francot kerestek itt?! Tűnjetek a házamból! – sikítottam, ahogy a hálószobám felé rohantam, ahol a sörétesem volt.

– Baszki! Kapd el!

Beértem a hálószobába, és megpróbáltam becsukni magam mögött az ajtót, de az visszapattant valamiről vagy valakiről, és a falnak csapódott.

Még öt lépés. Három.

A sörétesért nyúltam, de valaki rám vetődött hátulról, én pedig arccal a padlónak estem a férfi súlyától. A túlélőösztöneim bekapcsoltak, és ficánkolni, könyökölni és rugdosni kezdtem.

Elég időt töltöttem már a világon ahhoz, hogy tudjam, semmi jó nem származik abból, ha nem ellenkezem. A férfiak sokkal komolyabban veszik a nőket, ha puskát szegeznek a mellkasuknak.

A szívem zakatolt, ahogy eltaláltam a könyökömmel, a férfi pedig felnyögött.

– Te kurva! Ezért még megfizetsz!

A cigaretta és az alkohol szaga facsarta az orromat.

Baszki! Baszki! Maradj nyugodt, és küzdj! Senki sem fog elbánni velem, főleg nem egy fosztogató!

Folytattam a harcot, és imádkoztam, hogy valamelyik ütésem vagy rúgásom célba találjon, de a hajamnál fogva felhúzta a fejem, majd a padlóhoz csapta.

Elhomályosodott a látásom, az állkapcsom úgy lüktetett, mintha egy téglát vágtak volna hozzá.

A kurva életbe!

– Engedj el! Segítség! – kezdtem kiabálni. Mégis mi mást tehettem volna egy százötven kilós gorillával a hátamon?

– Kussolj! – megint megragadta a nedves hajamat, és a földhöz csapta az arcomat, én pedig megéreztem a vérem keserű vasízét.

Baszki! Baszki! Baszki!

A sikoltozás nem vált be, a szavak a torkomon akadtak. Az agyam és a testem közötti kapcsolat kezdett gyengülni, mint a térerő a hurrikán után.

Maradj… magadnál…, maradj… életben!

Nem ájulhattam el. Azzal teljesen kiszolgáltattam volna magam, és én nem lehettem védtelen. Én harcos voltam. Nem áldozat.

A fejem oldalra csuklott, ahogy megfordított, a törülközőm pedig leesett rólam, feltárva a csupasz testemet a hideg levegőnek. A sötétben nem láttam az arcát, de éreztem… Mindenhol.

– Szállj le rólam! – a sikolyom már nem volt olyan hangos, de próbálkoztam.

– Kussoltasd már el a ribancot! Jézusom! Egy kilométerre innen is meghallják!

A másik férfi volt, akinek épphogy csak láttam az alakját a folyosón. De a szememet vér borította, így szinte lehetetlen volt bármit is rendesen kivenni.

Egy büdös, kemény kéz befogta a számat, én pedig azt tettem, amit bármely értelmes nő tett volna. Ráharaptam.

Gyorsan visszarántotta a kezét.

– Basszameg! Ez a kurva megharapott!

A másik kezével megütötte az egyébként is sajgó állkapcsomat. A látásom még homályosabb lett, és kezdtem elveszíteni az eszméletemet.

Maradj ébren! Maradj életben!

Amíg magammal küzdöttem, a bandita felállt, én pedig hirtelen éles szúrást éreztem a bordámban, ahogy a meztelen oldalamba rúgott. A tüdőmből kiszorult a levegő, és az egész testemet átjárta a fájdalom.

– Na, ez hogy tetszik, te ribanc?

Ahogy megpróbáltam felállni, félelmetes felismerés kerített hatalmába. Nem tudok elmenekülni!

A szétzúzott testem felé lépett.

– Játszok veled egy kicsit, mielőtt elmegyünk.

A fülem csengett a fájdalomtól.

– Siess! Nem érünk rá egész este – szólt rá a másik, mintha lett volna jobb dolga is, mint megerőszakolni és megölni engem.

– Kussolj! Nem sietünk sehová – felelte a büdös kezű bandita, ahogy az ujjait a karomba vájta.

– Akkor viszont osztozkodunk.

Ettől tízszer annyira ficánkoltam. Nem hagyhattam, hogy ezek ketten megerőszakoljanak. Azt már nem!

– Megkaphatod, ha befejeztem. Rég basztam ilyen harcias kurvát.

Megrúgtam a combját, a másik férfi pedig felnevetett.

– Kötözd meg! Különben még megöl.

A közelebb álló szörnyeteg elvett valamit a másiktól, mielőtt az ágyra dobott volna, mint egy súlytalan tollpihét.

A fülemhez nyomta a száját, a gyomrom kavarogni kezdett a meleg leheletétől.

– Azt fogod kívánni, bárcsak kedves lettél volna hozzám. Egyből szét kellett volna tenned a lábadat. Most bűnhődni fogsz!

– Szállj le rólam! – morogtam, és próbáltam átfordulni a másik oldalamra, hogy elérjem a puskát.

– Esélytelen.

Aztán rajtam volt, és a fejem fölé nyomta a karjaimat. Akkor hallottam meg a ragasztószalag szakadását.

– Ne!

Az első csík a számra került, ahogy sikoltoztam és küzdöttem. A súlyával maga alá szorított, miközben letépett még egy darabot, amivel a csuklóimat kötötte össze. A harmadik darab az ágyhoz láncolt.

Kiabáltam, de a ragasztószalag teljesen eltompította a hangomat. Esélytelen volt, hogy a házon kívül bárki meghallja.

Amint a fosztogató lekötözte a karjaimat, lecsúszott a csupasz testemen, majd az ágyhoz rögzítette a jobb bokámat. Megpróbáltam megrúgni a ballal, de elkapta. Teljesen védtelen voltam.

– Neeee! – sikítottam, de még én is alig hallottam magam.

Nevetett, miközben a másik lábamat is kezdte körbetekerni.

– Dögölj meg! – kiáltottam, de nem értette a ragasztószalag miatt.

Amikor már képtelen voltam megmozdulni, kuncogni kezdett, amitől libabőrös lett az egész testem.

Baszki! Miért nem lehetek legalább ruhában? Jézusom!

Könnybe lábadt a szemem, pedig utálok sírni. Teljesen haszontalan, és most sem segített.

Pontosan tudtam, hogy mi következik.

Valami, amit megígértem magamnak, hogy sosem fog újra megtörténni, csak a holttestemen keresztül – amit most nem is volt nehéz elképzelni. Megvertek, lekötöztek, és semmit sem tehettem.

Túl tudom élni. Túl tudok élni. Csak túl kell élnem, mondogattam magamban, aztán valami megcsillant a sötétben.

Egy kés.

Ne!

Baszki!

Ne!

– Miután végeztem veled, fizetni fogsz azért a könyöklésért! Hallod, ribanc? Szóval, jobb, ha szépen bánsz velünk, mert különben az ajkadtól az ajkadig kettéhasítalak.

Öklendezni kezdtem, és majdnem megfulladtam a ragasztószalag alatt.

– Ezt szereted, mi? Már nedves vagy, mi? Egy ilyen kurva, mint te, mindig faszra várva csöpög.

Be akartam csukni a szememet, de az nem javított volna a helyzeten. Talán még rosszabb is lett volna, mert így legalább láttam, hogy mikor közeledik.

Csörgést hallottam. Kicsatolta az övét.

Baszki! Éld túl, Mags! Képes vagy rá!

Már ha úgy döntenek, hogy nem ölnek meg.

A következő hang a cipzárja lassú sziszegése volt.

Verejték borította el a testem, mert tudtam, hogy nem tehetek semmit. Teljes mértékben az irgalmukra voltam bízva.

Istenem, kérlek! Nem kérek tőled sokat, de most jól jönne egy csoda. Kérlek! Kérlek! Kérlek! Hadd ne történjen ez meg! Lehet, hogy ezt már tényleg nem bírnám ki.

Hallottam, ahogy a farmerja leesett a földre, és ebben a pillanatban kételkedni kezdtem Isten vagy bárki segítségében. A magamfajta lányoknak nem járnak a csodák. Velünk ezek a szörnyűségek csak úgy megtörténnek, és meg kell tanulnunk együtt élni velük.

Nem mintha most erőszakolnának meg először. De semmi megnyugtató nem volt ebben a gondolatban. Arra viszont emlékeztetett, hogy ezt is túl lehet élni. Csak életben kell maradni.

– Fel kell állítanom.

Felnyögött, és én nem akartam belegondolni, hogyan ügyködik épp a farkával a kezében. Imádkoztam, hogy ne álljon fel neki. Talán túl sokat ivott. Reméltem, hogy szar a vérnyomása, és még akkor sem állna fel neki, ha Marilyn Monroe szopná le.

– Ó, ezt jól meg fogod kapni – mondta. Nem volt szerencsém.

A szörnyetegeknek nem okoz gondot az erekció. Szeretik az erőszakot. Ahogy az áldozat gyengül, az ő erejük folyamatosan nő.

Ekkor egy puffanást hallottam, de nem tudtam megállapítani, hogy honnan.

Biztos, hogy nem csak képzelődtem, mert láttam, ahogy a bandita megfordul.

– Ernie? Jól vagy? – amikor Ernie nem válaszolt, a gorilla megint elkiáltotta magát. – Ernie! Hol a picsában vagy?

Ekkor megláttam még egy alakot a sötétben. Ez magasabb volt, az egész ajtót betöltötte, amikor a szobába lépett.

– Miért nem válaszoltál, baszd meg?

Hirtelen elvakított egy elemlámpa fénye. A szörnyeteg is eltakarta a szemét.

– Mert nem Ernie vagyok, te beteg fasz.

A szörnyeteg a fény felé vetette magát, de az kialudt, és csak a küzdelem hangját hallottam.

Imádkoztam, hogy az elemlámpás fickó az őrangyalom legyen. Felsikítottam a ragasztószalag alól, és úgy éreztem, mintha belülről felvágták volna a torkom. Csak reménykedtem, hogy meghallja a sikolyom, ami Ernie szerint egy kilométerre innen is hallatszott.

Kérlek, Istenem, mondd, hogy te küldted ezt a férfit!

Isten nem válaszolt. Sosem válaszolt. Tehát várnom kellett, hogy lássam, ki győzött, és ha az elemlámpás fickó, akkor reménykedni abban, hogy nem akar valami még rosszabbat tenni velem.

Nem tudom, mennyi ideig birkóztak, de egy örökkévalóságnak tűnt, aztán egyszer csak abbamaradt.

Csendben maradtam, mert rettegtem, hogy a büdös szájú bandita fog visszajönni, hogy megerőszakoljon, de megint felkapcsolódott az elemlámpa.

– Jól vagy?

Az egész testem ellazult, és könnyek gyűltek a szemembe. A fény a férfival mozgott, ahogy az ágy felé lépett, de ezúttal nem az arcomba világított. Motyogtam valamit a ragasztószalag alól, ő pedig betakarta a csupasz testem.

Köszönöm, Istenem! Nagyon szépen köszönöm! Nem takarna be, ha meg akarna erőszakolni, ugye?

– Ez egy picit fájni fog, de nem tehetek róla. Rendben?

Bólintottam, ő pedig úgy helyezte el a lámpát, hogy lássa, mit csinál. Az ujjbegyei a bőrömhöz értek, de nem rezzentem össze. Nem féltem.

Biztonságban éreztem magam. Mintha megmenekültem volna a haláltól. Mintha a pokol legmélyebb bugyraiból tértem volna vissza.

– Oké. Egy, kettő! – a kettőnél letépte.

– Baszki! – sikoltottam. – Jézusom, nagyon csíp!

A hangja mélyebb volt, mint a Mississippi, de selymes, mint a tavaszi szellő.

– Hozok neked valami hideg rongyot. Kivéve, ha van jeged, ami még nem olvadt el.

Egyáltalán nem érdekelt a csípő fájdalom az arcomon, és megráztam a fejem.

– Eressz el! Kérlek, szabadíts ki!

A kétségbeesettség tisztán hallatszott a hangomban.

– Rendben. Egy pillanat – a zsebébe nyúlt, elővett egy kést. Hirtelen pánikba estem.

Biztos észrevette, hogy megrémültem, mert megállt.

– Hé, nincs semmi baj! Csak elvágom a szalagokat. Nem foglak bántani. Egyébként hogy hívnak?

– Magnolia – mondtam, miközben próbáltam lenyugodni.

– Én Moses vagyok. És nem vagyok oda a nemi erőszakért, szóval, nem kell félned, oké?

Nyeltem egyet, de a szám teljesen ki volt száradva.

– Oké.

Levágta a ragasztószalagot a csuklóimról, én pedig a mellkasomhoz húztam a kezeim, amint felszabadultak. A lámpával a lábamra világított, és óvatosan levágta a ragasztószalagot a bokámról. Amint szabad voltam, legurultam az ágyról, és a sörétes puskámért vetődtem.

– Hé, hé, hé! – tette fel rögtön a kezeit. Az egyikben még mindig szorította a kést. – Most segítettem neked. Nem azért jöttem, hogy bántsalak, szóval, ne lőj le, Magnolia!

Rég sajgott ennyire a testem, így nem volt kedvem köntörfalazni.

– Miért vagy itt?

– Egy régi családi barátot akartam meglátogatni az utcában, de nem volt otthon. Aztán meghallottam a sikolyaidat, és gondoltam, jobb, ha megnézlek. Megkérdeztem az első pasastól, hogy mi folyik itt, de ahelyett, hogy válaszolt volna, inkább megpróbált megölni. A többit tudod.

Lenyeltem a torkomban növekvő gombócot.

– Ernie.

– Igen, Ernie. Ismerted?

Megráztam a fejem, de a férfi már nem világított az arcomba, így lehet, hogy nem látta.

– Nem. Egyiküket sem ismertem. Nem tudom, honnan jöttek, és hogy mit kerestek itt, de…

– Minden rendben. Csak tedd le a puskát! Ahogy mondtam, a nemi erőszak nem az én stílusom – eközben megvilágította a vállát a zseblámpával. – Eltalált? Mert rohadtul fáj.

Ekkor láttam meg a karjáról csöpögő vért, és leeresztettem a puska csövét.

– Igen, eltalált.

A fény visszarepült az arcomra.

– Úgy látszik, téged is. Teljesen szétcseszte az arcod. Mit szólnál ahhoz, hogyha segítenénk egymásnak, amíg ki nem találjuk, hogy hová fogsz menni, hogy ez ne történjen meg többször?

– Menni? – úgy néztem rá, mintha őrült lett volna. – Nem megyek sehová.

Felém lépett, és ugyan nem szegeztem rá a puskát, de a kezemben tartottam.

– Tényleg itt akarsz maradni? Mert esélyes, hogy nem csak ez a két seggfej fosztogat. Ez a város egy kibaszott bolondokháza lett. Sosem láttam még ilyen állapotban.

Igaza volt. Nem voltam biztonságban egyedül a házban. Azért maradtam, mert ez volt mindenem. Ha valami történne vele, nem lenne semmim, és megint a sarkon kéne melóznom, azt pedig mindenáron el akartam kerülni.

– Nem hagyhatom itt a házat. Meg kell védenem! Nekem ez mindenem.

Leguggolt előttem.

– Hát, basszus… Nem tetszik, hogy élő csaliként itt akarsz várni a következő Ernie-re és barátjára, és… – elhalkult, mert mindketten tudtuk, mi a mondat folytatása.

Elhatároztam, hogy többé nem leszek ilyen védtelen. Soha többé.

– Majd közelebb tartom magamhoz a puskám. Szitává lövöm azt, aki legközelebb a házamba merészkedik.

– Először inkább öltözz fel! Szerintem kezdetnek ez is megteszi.

Nekem senki nem parancsolhat, de ez az ember megmentette az életem. Miért?

– Ki… ki vagy te? És mit csinálsz itt? Hadd lássalak!

Magára irányította a lámpa fényét, megvilágítva a leggyönyörűbb arcot, amit valaha láttam. Karakteres és szögletes. Meleg tónusú bőr, és smaragdként csillogó, zöld szemek.

– Ahogy mondtam, Moses vagyok. És a jelek szerint azért vagyok itt, hogy megmentselek.

2. fejezet

Magnolia

Napjainkban

„Az első találkozásotok óta hazudik neked.” Mount szavai a drága bőrülések illatával keveredve lebegnek az autóban.

Mosesre nézek, a képzeletem megvadul.

– Mi a francról beszél?

Moses tekintete gyilkos, de Mount csak büszkén mosolyog.

Baszki! Most mindketten ellenségek.

– Nem tudom, miféle játékot űztök, de nekem semmi kedvem hozzá. Tudtam, hogy túl szép ahhoz, hogy igaz legyen – megrázom a fejem, és a kilincsért nyúlok. – Én mentem.

Kiszállok és becsapom az ajtót, leszarom, hogy milyen drága autóhoz tartozik.

Még egy hazug férfi! Miért vagyok egyáltalán meglepve?

Összeszorítom a fogamat, ahogy küzdök az érkező fájdalommal. Az árulás rohadt mocskos dolog. Tudhattam volna, hiszen mindkét oldalát ismerem.

Lehet, hogy karma, jegyzi meg Mindentdugó, én pedig legszívesebben felpofoznám. Nem akarok tudomást venni arról a lehetőségről, hogy talán megérdemlem.

Elindulok Bernie háza felé, de a kapuban megállok.

Nem mehetek vissza. Így nem.

A másik ajtó is kinyílik, és Moses kimászik a kocsiból, ami olyan gyorsan elhajt, mintha maga az ördög vezetné. Talán tényleg erről van szó.

Moses arckifejezése komoly és kifürkészhetetlen. Felém lép, kinyitja a száját, de én megelőzöm.

Csípőre teszem a kezem, és felkészülök a harcra.

– Házas vagy? Gyerekeid vannak? Hány?

– Kicsikém…

Lassan megrázom a fejem.

– Ne kicsikémezz, mintha attól kevésbé lennék mérges. Nagyon régóta először hittem azt, hogy van valami jó az életemben. Most pedig nem is tudom, mit higgyek. Szóval, mondd csak meg, hol van az az istenverte feleséged, Moses?

A végére már kiabálok, de nem érdekel. Bernie úgysem hall meg annyi emelet magasságából, és ha Norma mégis hallana, nem fog beleavatkozni a dologba, legfeljebb majd később rám ír, hogy jól vagyok-e.

Moses kitartott kézzel közelebb araszol, a tekintete esélyért könyörög.

Hátralépek.

– Ne nyúlj hozzám! Elég házas pasival feküdtem már le, nincs szükségem még egyre. Hacsak nem arról van szó, hogy Mount valami elbaszott okból játszadozik velem, akkor most azonnal bökd ki az igazságot!

– Nem vagyok házas, és nincsenek gyerekeim.

Megkönnyebbülés árasztja el a testem, de félek rábízni magam erre az érzésre.

– Egészen biztos?

Bólint.

– Sosem akartam rajtad kívül más nőhöz láncolni magam. Akár hiszed, akár nem.

A gyomrom kavargása kezd alábbhagyni, de ki tudja, mennyi időre.

– Akkor miféle hazugságról beszélt?

Moses gyanakodva körülnéz, ahogy egy autó lelassít a stoptábla előtt.

– Ne itt! Nem kockáztathatunk. Bárki is legyen a nyomodban, nem engedhetem, hogy itt találjon meg.

Az autója felé lép, hogy kinyissa nekem. Aztán megfordul.

– Ha hallani akarod, vissza kell jönnöd velem.

Összepréselem az ajkamat. Mintha lenne más választásom. Az összes holmim a házában van, mert odavittem őket, amikor még naivan hittem ebben az egészben.

– Rendben. De a teljes igazságot akarom. Minden részletét.

– Megegyeztünk – mondja, és az anyósülés felé int.

Emelt fővel az autóhoz sétálok, és becsúszom az ülésbe. Még mindig nagy hatással van rám a Rolls-Royce, de most semmi kedvem ámulni.

Moses is bemászik, és beindítja a motort.

– A legszívesebben megölném Mountot – mondja, miközben olyan erővel szorítja a kormányt, hogy elfehéredik az ökle. – Okoskodó seggfej. Abban leli örömét, hogy mások életében vájkál.

Nem mond semmi olyat, amit eddig ne tudtam volna. És most egyébként sem érdekel semmi – egyszerűen csak hallani akarom az igazságot.

Mount és az indítékai jelentéktelenek. Nem ő hazudott.

– Mit titkolsz, és Mount miért közölte ezt így? – szegezem rögtön Mosesnek a kérdést, ahogy elindulunk.

Az állkapcsa összevissza rángatózik, ahogy lelassít és indexel az első stoptáblánál. Felém fordul, és a szemembe néz.

– Azon az estén, amikor találkoztunk… – elhalkul, a mellkasa pedig lassan mozog, ahogy lélegzik. – Nem egy régi barátomat mentem meglátogatni. Egy munkát végeztem Mountnak.

Hármat pislogok, ahogy próbálom feldolgozni, amit mondott.

– Erről hazudtál? – leesik az állam, és pislogok még néhányat. – Jézusom! – Megvakarom a fejem, és megpróbálok rájönni, hogy ez miért is számít. – Kit érdekel, hogy miért voltál ott? A lényeg, hogy ott voltál!

Folytatja.

– Arról is hazudtam, hogy miért lehetett az a két fickó a házadban. Nem véletlenül voltak ott, kicsikém. Ugyanazért voltak ott, mint én.

Hátradőlök a puha bőrülésben, miközben a félelem szép lassan befészkeli magát a gondolataimba.

– Nem értem. Ez mi a frászt jelent?

– Mount arra kért, hogy lopjak el valamit a házadból. Ők is azért voltak ott. Mind ugyanazért voltunk ott.

Mögöttünk valaki ránk dudál, Moses pedig végre elkanyarodik.

– Őket is Mount küldte?

– Nem, nem, dehogy! – Moses megrázza a fejét. – Azért voltam ott, hogy megelőzzem őket.

– Mégis, mi volt abban a házban, amit annyira el akartak lopni? És én hogyhogy nem tudtam róla? – kérdem, oldalról bámulva az arcát.

– Egy merevlemez.

– Mi van? – az ujjaim közé csípem az orrhidamat, mert nem értem, miről beszél. – Egy kibaszott merevlemez? Hol? Kié?

Moses megvonja a vállát.

– Egy kliens rejtegette az egyik lány harmadik emeleti szobájában. A lány nem tudott róla, de a fickó rejtekhelynek használta a szobáját. Senki sem tudta. Legalábbis addig, amíg be nem rúgott, és el nem dicsekedett vele – ez pedig eljutott Mounthoz.

– És te hogy kerültél a képbe? – kérdem, mert komolyan nem értem, hogy egy biloxi gengszter miért vállal munkát New Orleans királyának.

Lelassít egy piros lámpánál, és rám néz.

– Kiutat kerestem az akkori életemből. Ahogy már mondtam, tudtam, ha tovább maradok, nem élem meg a harmincat. Kellett egy nagy fogás, hogy belevághassak valami újba.

A kép kezd összeállni.

– Szóval, munkát keresve mentél Mounthoz? – még mindig nem értettem, hogy ez miért lenne nekem gond.

– Nem egészen – mondja Moses, amikor zöldre vált a lámpa. Ahogy gyorsít, rám pillant. – Szereztem egy melót New Orleansban. Nagy melót. Azt gondoltam, meg tudom csinálni anélkül, hogy Mount megtudná, mert nem akartam részesedést adni neki, amiért az ő városában ügyködtem.

– Ó! – súgom.

Moses a visszapillantó tükörbe néz, majd bólint.

– Ó bizony!

– Követnek minket? – kérdem, ösztönösen a tükörre pillantva.

– Nem. Egyelőre jók vagyunk.

– Szóval, utána mi történt? Hogyhogy nem ölt meg egyből? Mount nem osztogatja csak úgy a második esélyeket – ezt pontosan tudtam, mert amikor én kaptam egyet, úgy éreztem, a halál elől menekültem meg.

– Egy hetet adott arra, hogy visszafizessem a tartozásom tízszeresét, de nekem nem volt ennyi pénzem. Meg kellett csinálnom még egy melót, de az rosszul sült el. Valaki ellopta és eladta a szállítmányt. Azt hittem, végem van. Akkor hívott fel Mount, és akkor érkezett a városba a Katrina is.

– A pénzét akarta?

– Nem. Mintha tudta volna, hogy úgysem tudom megadni, ezért üzletet ajánlott helyette. Azt mondta, hogy ha megszerzem, amit akar, akkor nem én leszek az elrettentő példa.

– Áh! – sóhajtottam, ahogy kezdtem érteni. – Szóval, ezért kerested a házamban a merevlemezt.

– Igen. Aztán beütött a Katrina, és olyan pusztítást okozott, amire senki sem számított. Nekem persze kapóra jött – mondja, és rám néz, miközben bekanyarodunk az utcájukba –, mert azt gondoltam, hogy üres lesz a ház. Nem számítottam rá, hogy mások is ugyanazt keresik, amit én.

A gyomrom kavarogni kezd, de a lelki békém érdekében muszáj még egyszer feltennem a kérdést.

– Biztos, hogy őket nem Mount küldte?

– Igen, már megkérdeztem. A csávó, aki részegen megosztotta a titkait a kocsmában, túl hangos volt, és az információ másokhoz is eljutott. Nem csak Mount tudott róla. Hogy ezután mi történt, azt tudod.

Egy ideig csendben maradok, miközben Moses tesz még néhány kört. Amikor végre beállunk a garázsba, és az ajtó becsukódik mögöttünk, tanulmányozni kezdem az arcát.

– És ezt eddig miért nem mondtad el?

Moses nyel egyet.

– Akkoriban nem voltam olyan helyzetben, hogy elmondhassak dolgokat. Szerintem legbelül tetszett, hogy valamiféle hős voltam a szemedben, holott pont az ellentéte volt igaz. Én akartam az igazi férfi lenni az életedben. Nem akartam, hogy tudd; épp olyan rossz ember voltam, mint azok a rohadékok, akik betörtek a házadba.

Megvakarja az állát.

– Mégis, hogy mondhattam volna el, azok után, amit átéltél? Nem kockáztathattam meg, hogy kirúgj. Egyedül maradtál volna, védtelenül. Mi lett volna, ha más is kereste volna, nem tudva, hogy már megtaláltam?

– Baszki, Moses! Miért nem mondtad el, amikor visszajöttél?

Moses az autó plafonját nézi.

– El akartam mondani. Tényleg. Mount megígértette velem, hogy elmondom neked az igazat. Csak… nem akartam elbaszni – a zöld szemében kavarognak az érzelmek –, mert ez túl fontos volt nekem. Túl fontos vagy nekem. El kellett volna mondanom. Hülyeség volt titkolózni.

3. fejezet

Moses

Várom Magnolia válaszát a vallomásomra. Az első reakciója egyáltalán nem olyan volt, mint amilyenre számítottam.

Azt gondolta, hogy nős vagyok? Gyerekekkel? Mintha rajta kívül bárkivel akarnám ezt? Mondjuk, honnan tudhatná? Abból kiindulva, hogy Mount azt mondta neki, az első naptól fogva hazudtam, nem meglepő, hogy erre a következtetésre jutott. Nem meglepőbb, mint az a bomba, amit Mount ránk hajított.

Magnolia összefonja az ujjait az ölében, én pedig várom az ítéletét.

– Megértem, hogy akkor miért nem mondtad el…, de most? Tényleg azt hiszed, hogy ennyi évvel később még érdekel, hogy miért voltál abban a házban? – vesz egy mély levegőt. – Figyelj! A hazugság nem a legrosszabb dolog, amit valakivel tehetsz. Hidd el, tudom. Megjártam már a poklot, Moses. Olyan dolgokat éltem át, amiket talán sosem fogok megosztani senkivel, mert nem akarom újra átélni őket. Érted, amit mondok?

Ökölbe szorul a kezem, ahogy Magnolia fájdalmára gondolok.

– Igen, értelek – mondom halkan, és azt kívánom, hogy bárcsak megkímélhettem volna minden rossz élményétől, még ha azok faragták is azzá a csodálatos nővé, aki most itt ül mellettem.

Megköszörüli a torkát, és kihúzza magát.

– Szóval, ha nincs valahol egy családod, mert bigámiában nem utazom…

Felemelem a kezem és közbevágok.

– Se feleség, se gyerekek. Esküszöm!

– És csak játszadoztál velem, amikor azt mondtad, hogy komolyan gondolod ezt? Vagy minden más, amit mondtál, igaz?

Megfogom a kezét, és a szemébe nézek.

– Minden egyes szavam.

– Akkor miért vártál tizenöt évig arra, hogy visszagyere és elmondd az igazságot? Egy hazugság nem jelent semmit. Viszont az, hogy azt mondtad, visszajössz értem, aztán eltűntél másfél évtizedre…, azzal már bajom van.

Tudhattam volna, hogy többet akar majd tudni, de megérdemli.

– Az a munka, ami balul sült el?

– Mi van vele?

Megnyalom az ajkam.

– Elbaszott dolgokat tettem, amikor kiderült, hogy nem jött össze.

Az arca elkomolyodik.

– Mennyire elbaszott dolgokat?

– Megölettem egy nőt.

Meg se rezzen, de a tekintete éles, ahogy megemeli az állát.

– És ez hogy tartott távol tizenöt évig?

– A pasija bosszút akart állni, nyilván. Nem kockáztathattam meg, hogy veled akarjon visszavágni. De aztán teljesen felszívódott, és sok időmbe telt levadászni. Aztán amikor végre sikerült, időt kellett szánnom rá, hogy nyom nélkül számoljak le vele. Nem jöhettem vissza, amíg nem voltam biztos a dologban. Végül elintéztük. Nagyon kreatív megoldást találtunk, ami tökéletesen működött. Most már tudom, hogy nem eshet bajunk miatta. Nem jöttem volna vissza, ha minimális esélyt látok arra, hogy valakit bajba sodrok. Ennyi idő után nem.

Magnolia szeme kitágul a kíváncsiságtól.

– Tizenöt évedbe telt megbizonyosodni arról, hogy nem fog tudni bosszút állni?

– Ahogy mondtam, bonyolult helyzet volt, amihez minden szakértelmemre szükség volt, de nem csak ez az oka.

Megrázza a fejét, a gyönyörű haja csak úgy repked a levegőben.

– Ki vele!

– Miután két hét késéssel vittem el Mountnak a merevlemezt, kirúgott Louisianából. Ez volt az ára annak, amiért nem kapta meg időben.

– Két hét késéssel – ismétli halkan –, mert velem maradtál, ahelyett, hogy egyből odavitted volna neki.

Látom rajta, hogy végre megérti, és ezzel hatalmas kő esik le a szívemről.

– Ja.

– És azért nem erőltetted, hogy veled menjek, mert féltettél a csávótól, akinek megöletted a nőjét.

– Bevallom, nem ez volt életem legjobb döntése.

Magnolia feltartja az ujját.

– Várj! Valamit nem értek. Miért jöttél vissza Louisianába, ha Mount kitiltott?

A whiskeyszínű tekintetébe nézek.

– Elegem lett a várakozásból. Megmondtam Mountnak, akár meg is ölhet, de így is, úgy is visszajövök. Végül megegyeztünk valamiben.

– És annak a valaminek a része volt, hogy felfedd az igazságot?

Ez engem is meglepett.

– Nem tudom, mikor lett ilyen szentimentális, de fontos volt neki, hogy mindent tudj. Amúgy is el akartam mondani, csak a tökéletes pillanatra vártam. Sok minden bezavart.

Magnolia válasz helyett csak hümmög, és amikor kiszáll az autóból, én is kiszállok, miközben azon tűnődöm, hogy most mit fog csinálni.

Nem kell sokáig várnom, mert azonnal megkerüli az autót, és elém áll.

Megböki a mellkasom az ujjával.

– Ide figyelj, Moses Buford Gaspard! Leszarom, hogy nem mondtad el az igazat. Ahogy mondtam, a hazugság nem a legrosszabb dolog, amit tehettél volna. De ha még egyszer hazudsz nekem valamiről, ami fontos, egy hónapig elfelejtheted a szexet. Megértetted?

Kellemes megkönnyebbülés árasztja el a testem, ahogy átkarolom és magamhoz ölelem a nőmet.

– Hidd el, nem fogok többször hibázni – súgom a fülébe.

– Akkor jó, mert semmi kedvem keresni valakit, aki kielégít, most, hogy a jó szex kéznél van.

Lazítok a szorításomon, és a szemébe nézek.

– Senki sem nyúl hozzád rajtam kívül. Soha többet! Jobb, ha tudod, hogy hozzám tartozol, és senki máshoz.

A szája sarkában mosoly bujkál.

– Akkor jobb, ha most beviszel és emlékeztetsz arra, mit is jelent ez. Néhány orgazmus talán elfeledtetheti velem ezt a kis incidenst.