A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Corinne Michaels: You Lloved Me Once, 2021

Fordította

HARTINGER EMESE

Copyright © 2021. YOU LOVED ME ONCE by Corinne Michaels

Hungarian translation © Hartinger Emese, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Még egyszer, kérlek, 2018

Miénk az éjszaka, 2019

Várj még rám, 2019

Maradj közel (társszerző: Melanie Harlow), 2019

Ne csak a testemre figyelj, 2020

Mondd, hogy visszatérsz (Arrowood Brothers 1.), 2021

Mondd, hogy megóvsz (Arrowood Brothers 2.), 2021

Mondd, hogy megvársz (Arrowood Brothers 3.), 2021

Mondd, hogy maradsz (Arrowood Brothers 4.), 2022

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bukovenszki-Nagy Eszter

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5703-49-4

A nőknek, akik mindennap bátor döntéseket hoznak.

1

Nevezetes nap volt a mai, amilyen minden orvost éltet. Ma csak úgy hasítottam! A műtéteim tökéletesen sikerültek, mindenféle váratlan meglepetés vagy komplikáció nélkül. Két kemoterápiás páciensem is befejezte a kezelést, és csupán egy beteggel kellett rossz hírt közölnöm.

Igazán jó nap. Nőgyógyászati onkológusként nem sok hasonlóban van részem, de a mai… egy ilyen volt.

– Egy óra múlva újabb műtétünk lesz. Megnézek egy másik beteget, aztán találkozunk idelent – magyarázom.

Martina rám néz, és azt mondja, hogy már megint túl precíz vagyok.

– Most készítjük elő a műtőt. Ne aggódj, rajta vagyunk az ügyön.

– Jó. Nem szeretném, ha új nővért kellene keresnem.

Nevet.

– Soha nem fogsz megszabadulni tőlem.

– Szerencsémre.

– Egyetértek, nagy szerencséd, hogy szeretlek annyira, hogy elviseljem az őrültségeidet! – kiáltja utánam, miközben a dolgomra indulok.

– Az érzés kölcsönös! – felelem a vállam fölött.

Tényleg ő a legjobb nővér, akivel valaha dolgoztam. Számára a páciensek az elsők, és semmitől nem riad vissza, hogy elérje a célját. Nagyjából így élek én is. A betegeim körül forog a világom. Bármit megtennék, hogy segítsek nekik leküzdeni ezt a szörnyű betegséget.

Belépek kedvenc páciensem, Mrs. Whitley szobájába.

– Már azt hittem, hogy ma reggel nem fog beugrani.

Mosolya ragyogó és meleg.

Mrs. Whitley az elmúlt négy évben szinte második anyámmá vált. Amióta ebben a hónapban fekvőbeteg-ellátásba került, minden reggel eljövök hozzá, hogy beszélgessünk kicsit, és talán a kelleténél is többet meséljek neki. Ma azonban nem tudtam olyan korán ideérni, mint általában szoktam.

– Vészhelyzet volt.

Felhorkan.

– Ugyan már! Tudom, hogy elfoglalt orvos, és nincs ideje arra, hogy egy haldokló nő mellett ücsörögjön.

– Ma nincs haldoklás! Ahhoz túlságosan is makacs, hogy csak úgy, békésen elszenderedjen.

Ő az a fajta beteg, akire az orvosi egyetemen a professzorok figyelmeztetnek: akihez kötődni kezdünk, és úgy kezdünk rá tekinteni, mint aki több csupán egy számnál.

Mindent megtettem, hogy távol tartsam magam tőle, de olyan melegszívű, vicces, kedves, és olyan egyedül van. Magamat látom benne, gyakrabban is, mint szeretném. Ahogyan eltaszította magától a családját és a barátait, amikor elvesztette élete szerelmét. Ahogyan küzd azzal, hogy megbocsásson magának, amiért nem tett meg mindent.

De leginkább az anyámra emlékeztet. És ez a legrosszabb.

– Most pedig meséljen nekem az orvos udvarlójáról!

Forgatom a szemem, mert a legtöbb beteg magáról akar csevegni, de ő nem. Néhány hónapja megneszelte a pletykákat, és azóta le sem száll a témáról.

– Westinnel minden jó.

– Csak jó? Akkor valamit nem jól csinál az a fiú. Felnevetek.

– Csodálatos férfi, de senkit sem fogok komolyan venni, legkevésbé egy másik orvost, aki túlságosan elfoglalt egy kapcsolathoz, bármennyire is azt hiszi, hogy nem az.

Ezzel kiérdemlem, hogy rám szegezze a mutatóujját.

– Figyeljen ide, Serenity, attól még nem lesz immunis a szerelemre, csak mert karrierje van. Az én Leóm nagyszerű üzletember volt, de mindig volt ideje rám és a fiunkra.

Ő az egyetlen páciensem, akinek megengedem, hogy a keresztnevemen szólítson.

Soha nem javítom ki, és nem tudom megállni, hogy ne mosolyogjak azon, hogy szeretett férjének már csak az említésére is ellágyul a tekintete. Leo úgy öt évvel ezelőtt hunyt el szívrohamban. Voltak előjelei, de a férfi úgy tett, mintha minden rendben lenne – akárcsak az anyám.

Nekem tudnom kellett volna, és ha nem hagyom annyiban, talán anya túlélte volna.

Megrázom a fejem, mert ma nem nosztalgiázhatok, műtétjeim vannak, aztán holnap…

– Ismerem ezt a tekintetet…

– Milyen tekintetet? – kérdezem.

– Azt, amikor azon gondolkodik, hogy mi lesz holnap, és nem azon a férfin, akiről beszéltünk. Ne higgye, hogy nem hallom ám a pletykákat, kisasszony. Tudom, hogy ez a nagy napja, és nem hajlandó beszélni róla senkinek. Nem jó ilyen babonásnak lenni.

– Nem vagyok babonás, csak óvatos. Nagy különbség, és amúgy önnek nem az én oldalamon kellene állnia?

Megrázza a fejét.

– Nem az a dolgom, hogy egyetértsek magával. Különben is, van egy jóképű orvosa, aki biztosra veszem, hogy megteszi helyettem is.

Csak visszakanyarodott Westinhez. Az idős hölgy több mint kitartó.

– Biztosíthatom, hogy szeret velem vitatkozni.

– Minden férfi szeret vitatkozni. Néha azért hagyja győzni is, az jót tesz a törékeny férfi egónak.

Szinte suttogja Mrs. Whitley az utolsó részt.

– Megteszek minden tőlem telhetőt.

Erre felnevet.

– Azt kétlem, de azért mégis. Kíváncsi vagyok, vajon John beugrik-e ma meglátogatni.

Egy kicsit megszakad a szívem érte.

Évekkel ezelőtt, amikor megkérdeztem, hogy mi segített neki a rákkal folytatott küzdelemben, azt mondta, azért harcol, hogy több ideje maradjon kibékülni a fiával. Azt akarja, hogy újra szeresse őt. Elmondta, hogy Leo halála után milyen nehéz volt anyának lenni. Szerette a gyermekét, de állandóan a férjére emlékeztette. Mire összeszedte magát, már túl késő volt: a fiú haragja gyökeret eresztett, és egyre csak nőtt.

Mrs. Whitley pedig küzdött, és a mai napig is küzd azért, hogy a már felnőtt fiával újra egymásra találjanak. Az anyai szeretet a legerősebb kötelék a világon. Az én anyám bármit megtett volna a gyerekeiért.

– Remélem, hogy így lesz.

– Én is, de ha nem, akkor mindig van holnap. És a holnap a csodák napja, dr. Adams. Ezt biztosan tudom.

Holnap lesz a nagy nap. Itt a lehetőség, hogy kipróbáljuk a rák elleni küzdelem új módját. Annyi minden elromolhat, de ugyanakkor akár jól is elsülhet! És én inkább a lehetőségekre próbálok koncentrálni, mintsem a kudarcokra.

Talán valakinek az imái meghallgattattak.

– Nos, nekem műtétre kell mennem, önhöz pedig jönnek vért venni – mondom neki.

– Menjen csak, ne velem ücsörögjön, amikor életeket kell mentenie.

– Holnap találkozunk.

Szélesen mosolyog, amitől úgy érzem magam, mint egy gyerek, aki örömet okozott az anyjának.

– Holnap, amikor nagy dolgokat fog tenni.

Távozás közben rákacsintok, és próbálok nem a felhők között lebegni.

Néhány perccel később már az öltözőben készülődöm, miközben a betegemet, Claudiát előkészítik, és betolják a műtőbe. Állok, súrolom a kezem és a karom, gondolatban végigpörgetem a részleges méheltávolító műtétet. Több mint ezerszer elvégeztem már ezt a beavatkozást, de úgy gondolom, az önelégültség egyenlő a halállal. Nem engedhetem meg magamnak, hogy elkényelmesedjek, amikor valaki azon az asztalon fekszik.

Amint teljesen bemosakodtam, a nyakam köré kötött maszkkal, kezemen kesztyűvel betolatok az ajtón, mire mindenki mozgásba lendül. A pácienshez lépek.

– Rendben, Claudia.

Megnyugtatóan mosolygok rá, de a szemében tisztán látszik a félelem.

– Van még valami utolsó kérdése, mielőtt elkezdjük?

– Csak… – borzong meg. – Biztos akarok lenni benne… hogy minden rendben lesz.

A fogai vacognak.

– Nem lesz semmi baj – mondom melegen. – Szundít egyet, és mire felébred, már ki is vettem a daganatot. Minden a legnagyobb rendben lesz, de hagynia kell, hogy tegyem a dolgom, oké?

Bólint, még mindig rémülettel a szemében.

– Oké.

Nem hagyhatom, hogy ennyire féljen. Emlékszem, néhány napja azt mesélte, hogy énekesnő volt, és sokat turnézott, mielőtt visszaköltözött volna Chicagóba. Nagyon klassznak találtam, hogy ismeri a legtöbb kedvenc énekesemet.

– Tudja, minden műtét előtt zenét szoktunk hallgatni, miután a beteg elalszik, mert nyugtató hatású. Mi lenne, ha ezúttal kicsit korábban kezdenénk, hogy ön is hallgathassa egy kicsit? Van kedvenc dala?

Megmondja a címét, én pedig biccentek a nővérnek. A zene betölti a levegőt, és látom, ahogy egy mély sóhajjal a szorongás egy része is távozik belőle.

– Tényleg segít.

– Örülök – vigyorgok.

Claudia énekelni kezd, szoprán hangja minden egyes szónál cseng. Még néhány ütem erejéig hagyom, az összes nővér ringatózik, és énekel vele. Gyönyörű a hangja, és szinte azt kívánom, bárcsak ne aludna el hamarosan, de látom, ahogy az aneszteziológus benyomja a gyógyszert az infúziójába, és tudom, hogy már csak néhány másodperc van hátra.

Amint a hangja elhalkul, megköszörülöm a torkomat, és a sebészcsapat akcióba lép. Ismerik a gyakorlatot. A nővér átkapcsolja az iPodot a műtéti lejátszási listámra, és Bruno Mars tölti meg a műtőt, jelezve, hogy ideje elkezdeni.

Végigcsinálom a rituálét. A beteg bal oldalán állok, a szívéhez legközelebb, csukott szemmel hátrahajtom a fejem, és öttől visszafelé számolok. Öt beteget vesztettem el műtét közben. Rájuk gondolok, arra, hogy mit hibáztam, majd kimondom a nevüket.

Aztán eszembe jut néhány a sikerek közül. Azokra az esetekre gondolok, amelyekről senki sem gondolta, hogy sikerülhet, és elmosolyodom. Elképzelem a rokonok arcát, amikor elmondtam nekik, hogy az egész rákos burjánzást sikerült kivennem, vagy hogy el tudtuk kerülni a szörnyű végkimenetelt, amelyre készültek.

A családok belém vetett hite ajándék volt. Olyan ajándék, amit soha nem vettem természetesnek. Claudia nevét mondom utoljára, és egy kis segítséget kérek, hogy ő is a sikeres esetek közé kerüljön.

Visszahajtom a fejem, és kinyitom a szemem. Martina velem szemben áll, szemében bizalom csillog.

Kinyújtom a kezem, és kimondom a szót, ami visszahoz a valóságba.

– Szikét.

Minden nap jó, hogy megmentsünk egy életet.

Martina a kezembe nyomja a pengét, és a szívem megdagad a büszkeségtől.

Istenem, remélem, soha nem kell hattól számolnom.

2

– Helló, szépségem! – ragad meg hátulról Westin, erős karjai körém fonódnak, én pedig elvigyorodom.

– Szia!

– Most jöttél ki a műtétről?

Megfordulok, és magamba szívom a látványát. Nemcsak elképesztően szexi, hanem a legkedvesebb férfi is, akivel valaha találkoztam. Eleve ez vonzott benne. Ráadásul semmi komolyat nem akar, és pontosan ez az, amit én is akarok. Tökéletesen boldogok vagyunk a nem-párkapcsolati kapcsolatunkban.

Sokszor megütöttem a bokámat, mire megtanultam, hogy nőként, egy ilyen férfiak uralta szakmában, áldozatokat kell hozni, a randizás pedig ezek közé tartozik.

Ráadásul már van férjem: a kórház. Rajta kívül nincs időm egy barátra.

Mégis, Westin és én jól kijövünk egymással, ami mindkettőnknek megfelel. Egyikünk sem ideges vagy dühös, ha a másik sokáig dolgozik, vagy korán kell kelnie egy műtét miatt. Egyszerűen elfogadjuk.

A legutóbbi kapcsolatom után megfogadtam, hogy soha többé nem hagyom, hogy a szívem megint úgy összetörjön.

– Igen – mondom, miközben gyorsan megcsókolom. – Minden rendben ment. És veled mi a helyzet?

– Ma vizitelek. De legszívesebben valami vagy valaki mást csinálnék.

Nevetek, amikor a keze utat talál a fenekemhez, és megmarkolja. A műtét utáni szex nagyon jó tud lenni.

– Nos…

Az ajtó kivágódik, mi pedig szétrebbenünk. Szerencsére a szekrénysor mögött állunk, így van elég időm, hogy rendbe szedjem magam.

– Üdv, dr. Adams! – mosolyog Tracy Allen, egy másik orvos, ahogy körbejön. – Holnap lesz a nagy…

– Nem! – állítom meg. – A holnap egy elvont fogalom, én pedig csak a mára vagyok hajlandó gondolni.

Bólint.

– Értem. Dr. Grant! – üdvözli Westint, és tudálékos mosollyal néz rám. – Nem akartam semmit megzavarni.

– Nem is tette. Egyáltalán nem. Köszönöm, dr. Grant, később még beszélünk a közelgő projektről.

Westin ingatja a fejét, de belemegy a dologba.

– Hogyne.

A kórházban senki sem veszi be, de muszáj legalább a látszatát megőrizni, hogy nem járunk. Westin az idegsebészet vezetője, és az utolsó dolog, amit szeretnék, hogy még többen beszéljenek rólunk. Elég volt belőle az elmúlt évben. Hamarosan lehet pályázni a sebészeti osztály főorvosi posztjára, és egy botrány – még ha csak a gyanú is – mindkettőnknek sokba kerülhet. Nem mintha én akarnám az állást, de tudom, hogy Westin igen. Aztán ott van az a tény, hogy mindketten tudjuk, milyen egy kapcsolat ebben a szakmában.

Túl sok barátunk vált már el. Nehéz azzal együtt élni, hogy a házasság csak a második a hivatásod mögött – örökre.

Egyszer már elvesztettem egy szerelmet, mert úgy döntöttem, hogy orvos leszek. Nem fogok még egyet elveszíteni.

Tracy megköszörüli a torkát.

– Nagyszerű, nos, van egy konzultációm, amiben igazán hasznát venném a segítségének.

Az órámra pillantok, és utálom, hogy ilyen későre jár. Claudia műtétje zökkenőmentesen lezajlott, és már-már izgatott voltam, hogy hamarabb kijutok innen. Ma sörkorcsolyaest van Rich bárjában, ahová járni szoktam. Általában Martinával és a legjobb barátnőmmel, Julie-val megyek, de Julie azt mondta, muszáj kimozdulnia ma este, és bár mindig hármasban szoktunk bulizni, ma inkább arra van szüksége, hogy kettesben legyünk. Bíztam egy kis csajos időtöltésben, mielőtt Westin átjön.

Ettől függetlenül sosem hagynám cserben Tracyt vagy bármelyik beteget, akinek szüksége van a segítségemre. A barátnőzés várhat, de a betegek nem.

– Természetesen – mondom, és mindannyian tudjuk, hogy soha nem utasítanám vissza.

– Később találkozunk – mondja Westin vigyorogva.

Seggfej.

– Talán.

Tracyvel arról a szövetburjánzásról kezdünk el beszélni, amit a betegében talált. Ő a szülészeti és nőgyógyászati osztály vezetője, megbízható kollégának tartom. Megmutatja a beteg aktáját, és az aggodalmat okozó területet. Arról beszélgetünk, hogy mit látok a felvételeken, és hogyan járnék el, ha a biopszia eredménye a várakozásaimnak megfelelően jönne vissza. Sokkal több daganatot operálok, mint Tracy, és általában már azelőtt megérzem a jelenlétüket, hogy a patológiai jelentés megérkezik. Anyám halála óta életem küldetése, hogy felszámoljam a rákot.

Semmi más nem érdekel, csak a rák gyógymódjának megtalálása, és az, hogy az embereknek annyi időt adjak, amennyit csak lehet. Túl sok ember hal meg ebben a betegségben, és az agyamra megy, hogy a legapróbb dolgokra is találunk gyógymódot, de arra, ami mindenkit megérintett, akit ismerek, még mindig nem találjuk a tökéletes kezelést.

Bármilyen módon, de a részese akarok lenni, hogy mindörökre legyőzzük a rákot, és semmi esélye se maradjon még egy embert magával ragadni. Vettem már részt új készítmények kifejlesztésében, a sugárkezelés és a kemoterápia alkalmazásának különböző megközelítéseiben, de semmi sem volt elég gyors vagy elég erős. Ez frusztráló, de egyben hajtóerő is.

– Itt a probléma… – magyarázza Tracy.

Húsz percet töltünk azzal, hogy tényleg ízeire szedjük az esetet. A daganat nem látszik rákosnak, inkább cisztának tűnik, de látom, hogy van okom elidőzni fölötte.

– Szóval ön szerint a műtét a legjobb megoldás? – kérdezi.

– Tényleg ez az egyetlen választása. Én nem hagynám ott a cisztát. Ráadásul, ha ez mégsem ciszta, a legkevésbé sem szeretnénk, hogy növekedjen. A sejtburjánzás külső falai miatt kicsit aggódom, de inkább biztosra mennék, jobb félni, mint megijedni.

Bólint.

– Köszönöm. Tudom, hogy már hazafelé tartott, de nagyra értékelem, hogy időt szakított az eset átnézésére.

– Örömmel segítek – állok fel. Hosszú napom volt, és kimerültem. Holnap kezdődik életem egyik legfontosabb napja, és szeretnék éber lenni. Már csak egy dolgot kell megtennem, mielőtt elindulok, mégpedig megnézni Mrs. Whitley-t.

– Holnap beszélünk?

Bólint.

– Akkor viszlát!

A telefonom pittyenve jelzi, hogy üzenetem érkezett.

Westin: „Én most indulok… mennyire vagy fáradt?”

Ajkamba harapok, mert pontosan tudom, hogy ez mit jelent.

Gyorsan küldök egy sms-t Martinának és Julie-nak, hogy nem tudok menni, aztán válaszolok Westinnek.

Én: „Friss vagyok. Nagyon is. Adj egy pár percet. Meg kell néznem egy beteget, és ott találkozunk.”

Különben is, kinek kell a sörkorcsolya? Egy másik dologra most sokkal jobban vágyom.

Megfordulok, és a hűvös lepedőt érintem a meleg test helyett. Westin átjött hozzám munka után, nem igaz? Megesküdnék rá. A fürdőszobából füttyszó hallatszik, és elmosolyodom.

Aha. Most már biztos, hogy átjött.

Lehet, hogy jó a képzelőerőm, de annyira azért nem élénk. Kinyújtóztatom sajgó izmaimat, és mosolyogva dörzsölöm meg a szemem. Westin Grant mellett ébredni a hab a tortán. Ő jelenti az állandóságot a kaotikus és kiszámíthatatlan életemben.

Kinyílik a fürdőszobaajtó, és ott áll egy szál törölközőben az én… nem is tudom, minek nevezzem. A hajából víz csöpög, végigfolyik a mellkasán, amíg el nem tűnik a derekára csavart törölközőben.

– Fent vagy? – mosolyog. – Azt hittem, ma reggel én ébreszthetlek fel.

– Ma nem. Nem hiszem, hogy egy óránál többet aludtam volna.

– Te szoktál aludni? – kuncog, és megindul felém, azzal a reménnyel a szemében, hogy ma reggel edzeni fog, velem.

– Wes – figyelmeztetem, ahogy az ágyra mászik.

– Ren – vigyorodik el.

– Nem lehet – rázom meg a fejemet, és az ágy szélére húzódok, minél távolabb tőle.

– Ma mindkettőnknek időben be kell érnie a kórházba. Nem késhetek el.

Ma minden meg fog változni. Ez az a nap, amire egész eddigi karrierem során vártam. A nap, amikor végre kipróbálhatom, hogy az új gyógyszerhez fűzött reményeim valóra válnak-e, vagy hatalmasat tévedek. Egyszerre vagyok izgatott és rémült.

Ma kezdődik a klinikai kísérletem. Az elmúlt öt évben próbáltam megtalálni a gyógyszerek olyan keverékét, amely nemcsak a rákot szünteti meg, hanem reményt ad a nőknek, hogy az elképzelt jövőjük valósággá váljon. Amikor petefészekrákot diagnosztizálunk, először mindig műtéttel kezeljük.

De mi lenne, ha nem kellene műtenünk?

Mi lenne, ha megmenthetném őket a méheltávolítástól, és lehetővé tenném, hogy kihordhassák saját gyermekeiket? Ha a kezelésem beválik, akkor talán megadhatom ezt nekik. Ezzel a gyógyszer-kombinációval összezsugoríthatom a daganatot, és megmenthetem a pácienseimet a végleges meddőségtől.

És ha nem sikerül, akkor… Nem igazán tudom, mit gondoljak. Egyszerre vagyok ideges, izgatott és rémült.

Vajon elszúrom? Mi lesz, ha elveszítek valakit? Mi van, ha nem tudom megcsinálni, és kiderül, hogy nem vagyok más, csak egy szélhámos?

– Gyors leszek – viccelődik Westin, miközben átkarol. – Vagy át is ölelhetlek egy kicsit.

Rámosolygok a vállam fölött.

– Mi nem ölelkezünk.

– Csak azért, mert te nem vagy hajlandó rá.

A nevetése vibrál a nyakamon, de elhúzódom tőle.

Nem téved, határozottan az én hibám, de megvan rá az okom. Jól elvagyok azzal, ahogy a dolgok állnak, és még ha ugrat is miatta, most csak erre vagyok képes. Az érzelmek szerelemhez vezetnek. A szerelem összetört szívhez. Az összetört szív pedig ahhoz, hogy gyengének érezzem magam, amit soha többé nem fogok megengedni. Különben is, nem mintha őt annyira sajnálni kellene. Mindenféle elvárás nélkül kap szexet.

Megfordulok, a kezemet az arcához szorítom.

– Ne tégy úgy, mintha nem tetszene, ahogy mennek a dolgok.

Meleg, zöld szemével az arcomat pásztázza.

– Csak azt mondom, nem bánnám, ha több lenne köztünk.

Meglepődve hőkölök hátra. Westinnel van egy megállapodásunk, ami eddig jól bevált.

– Miről beszélsz? Ami köztünk van, az… nos, minek bonyolítanánk?

– A bonyolult nem mindig rossz dolog, bébi.

Megfeszülök a becéző kifejezéstől. Persze észreveszi, mert kevés dolog kerüli el a figyelmét.

– Készülődnünk kéne – próbálom elterelni a szót. – Nincs időm vitatkozni sem arról, hogy mik vagyunk, sem bármi másról.

A legkevésbé sem akarok szívtelen dög lenni, de nagy nap számomra a mai. Tudja ezt, és fordított helyzetben Westin ugyanígy viselkedne. Részben azért működik a mi szövevényes kvázi-kapcsolatunk, mert értjük ezt.

Nem kell magyarázkodnom, mert mindketten orvosok vagyunk. Átkozottul jó orvosok.

– Serenity – búgja mély hangon Westin, ahogy az ajkai az enyémet érintik. – Erre mindig van idő.

– A klinikai kísérlet indulásának napján nem. Koncentrálnom kell, állhatatosnak kell lennem, te tudhatnád a legjobban, barátom – nyomok egy gyors puszit a szájára.

A feje a nyakamra borul, és felnyög, majd elenged.

– Biztos vagyok benne, hogy küldesz majd egy üzenetet, hogy találkozzunk az ügyeleti szobában – vigyorog, miközben feláll, és ledobja a törölközőt, hogy megpillanthassam tökéletes fenekét. – Ahol szívesen hagyom, hogy kimozogd magadból a stresszt, ahogy csak akarod.

– Ma nem, sátán! – kiabálom, miközben újra belép a fürdőszobába, és becsukja az ajtót.

Amint eltűnik a szemem elől, arra gondolok, hogy egykor én is ott álltam, ahol most a betegeim családja, és a szorongásom felerősödik. Tizennégy évvel ezelőtt édesanyámat vittem egy klinikai vizsgálatra, hogy megtörténjen a csoda, amiben reménykedtünk.

Tizennégy évvel ezelőtt én könyörögtem az orvosoknak, hogy mentsék meg.

Két hónappal később végignéztem, ahogy a koporsóját a földbe eresztik.

Nem mindig történik csoda, és én mindent elvesztettem, beleértve azt az embert is, akinek hittem magam. A lányt, aki tökéletes életről álmodott házassággal, gyerekekkel, édesanyám mellé helyezték örök nyugalomra.

Felülök, mély levegőt veszek, négyig számolva visszatartom, és kifújom. Nem vagyok hajlandó engedni, hogy bármi tönkretegye ezt a pillanatot – sem a félelem, sem más. És végképp nem fogom megengedni magamnak, hogy olyan mély gödörbe zuhanjak, ahonnan nem tudok kimászni.

Maratoni nap lesz, nem hagyhatom, hogy a múlt beárnyékolja ezt a nagy lehetőséget. Nem csak nekem az, hanem azoknak a nőknek is, akik reményt kérnek tőlem.

Egy óra múlva a kórházban kell lennem. Szerencsére a lakásom nincs messze, tíz perc alatt odaérek, ha sietek. Ami gyakran előfordul.

A konyhába megyek, főzök egy kanna kávét, megnézem a telefonomat, és megpróbálom kitalálni, mit egyek. Néhány perc után feladom, nem kívánok semmit, úgy döntök, inkább felkészülök a mai napra.

Westin a tükör előtt áll, fogat mos, csak a műtősnadrágját viseli, ami elég alacsonyan kapaszkodik a testén ahhoz, hogy láthatóvá váljon a csípője fölötti izomköteg íve. Világosbarna haja rövidre van vágva, és neki van a legelképesztőbb zöld szeme a világon. Nem csoda, miért bámulja őt minden nővér, orvos és gyakornok. Ő a tökéletes férfi. Szexi, okos, gazdag… igazi főnyeremény.

– Megint úgy nézel, Ren – vigyorog rám a tükörből, miközben a táskájában turkál.

Westin Grant nagyon vonzó férfi, és úgy tűnik, nem tudok ellenállni neki. Az életem minden területe magányos, kivéve, amikor vele vagyok. Az érzéseim súrolják a barátság felső határát, de nem engedhetem meg magamnak, hogy át is lépjem. Ha jobban belegondolok, talán nem is olyan meglepő az előbbi megjegyzése. Westin időnként viccelődik azzal, hogy végre többnek nevezzük ezt, mint alkalmi szex, vagy hogy költözzünk össze, és végre ne ingázzunk. Soha nem gondoltam bele különösebben, de most azon tűnődöm, hogy talán végig erre célozgatott.

Westin csakugyan többet akar? Vagy tetszik neki az ötlet, hogy valóban együtt legyünk? Akarok én többet? A válaszoknak várniuk kell, mert ma nem gondolhatok erre.

Most nem gondolhatok semmire. Könnyednek, lazának kell maradnom, és csak a mai nap feladataira koncentrálnom.

– Tetszik a feneked – rántom meg a vállam. – Különösen ebben a szerelésben.

Nevet, megfordul, és magához húz.

– Igen? Te pedig a legszexibb dolog vagy, amit valaha láttam, amikor műtéthez bemosakodsz.

Megcsókolja a nyakamat.

– Ahogy a szappan fel-le csúszik a karodon, szinte érzem a puha bőrödet.

A hangja tele van vágyakozással, én pedig próbálok ellenállni a vonzásnak.

– Szeretnélek ott helyben levetkőztetni, megérinteni a tested, és végre mindenkinek elmondani, hogy mik vagyunk.

– Valóban?

– Igen – simít végig a nyelvével a fülemen, és én megborzongok. – Kár, hogy ma kimarad a reggeli menet.

Hátradőlök, és a nyakába kapaszkodom.

– A mai nap az életmentésről szól, amit ennek az új kemoterápiának köszönhetünk majd, aztán elmondhatod magadról, hogy milyen észbontóan jókat szexelsz a Northwestern úttörő, díjnyertes onkológusával.

– Szóval csak arra kellek neked? – hajol oda egy csókért, amit én szívesen megadok.

– Mondhatni.

Megforgatja a szemét, és felsóhajt.

– Nos, dr. Rosszcsont, jobb, ha lezuhanyozol, mielőtt elkésel a saját kutatásodról.

– Bolondnak tartasz? – kérdezem.

A szemei összeszűkülnek.

– Bolondnak? Milyen értelemben?

– Emiatt… az egész kísérlet miatt. Elbukhat, és akkor mi lesz? A pokolba is, mi van, ha a vezetőség ma nem engedélyezi a folytatást, és akkor meg kell mondanom ezeknek az embereknek, hogy nem tudom megcsinálni a kezelést? Biztosan teljesen megőrültem, hogy egyáltalán megpróbálom!

Westin az orvostudomány egy másik oldalával foglalkozik, amire egy kicsit irigykedem. Több embert ment meg, mint amennyit elveszít. Ő meg tud javítani dolgokat, míg nekem módszeresen kell dolgoznom, ami sokszor mégsem elég. Belehalunk a rákba, én pedig nem tudom megakadályozni. Végignézem, ahogy egy betegség mindent befeketít a betegeim körül, és tudom, hogy teljesen tehetetlen vagyok. Ritkán akad olyan helyzet, amikor Westin nem tud segíteni.

– Nem vagy őrült, Serenity. Bátor vagy, gyönyörű, és a legjobb onkológus, akivel valaha találkoztam. Szerintem akkor lennél őrült, ha nem vágnál bele. Már túljutottál az első és a második fázison, itt az ideje, hogy meglásd, hova juthatsz el igazán.

Westin kisöpri szőke hajamat az arcomból, és elmosolyodik.

– És mi a fenét csináljak, ha lefújják?

Kicsit hátrébb húzódik.

– Ki? A vezetőség?

– Igen, nincs rá garancia. Mármint, hogy… eddig jóváhagyták, de mivel dr. Pascoe az elmúlt két hétben kiesett, és az ülést elhalasztották, most már kezdek aggódni.

Emiatt vagyok olyan nyugtalan. Soha senki nem tudja megjósolni a kórház döntéseit. Egyik nap még a te oldaladon állnak, a következőn pedig már túl nagy kockázatot jelent a nyilvánosság. Már hetekkel ezelőtt végleg jóvá kellett volna hagynunk, de dr. Pascoe, a kórház jelenlegi elnöke éppen egy vészhelyzettel foglalkozott. Azt mondta, csináljuk tovább úgy, mintha már meglenne az engedély, mivel a késlekedés ronthatná néhány beteg állapotát. Számunkra az idő a legfontosabb.

Westin sóhajt egy nagyot.

– Van rá esély, hogy nem fogják, de minden azon múlik, mennyire hiszel benne. Szerinted megéri az esetleges életveszélyt, hogy a műtét helyett ezt a koktélt használod?

A szemébe nézek, hogy nyomatékosítsam szavaim súlyát.

– Száz százalékig. Tudom, hogy az adatok nem meggyőzőek, és lehet vitatkozni, de én tudom, Wes. Ha lehetőséget kaphatnék, hogy bebizonyítsam… Tudom, hogy ez a helyes adagolás ahhoz, hogy ezeknek a nőknek ne kelljen mindent elveszíteniük. Eléggé összezsugoríthatjuk a tumort, eltávolíthatjuk, kezelhetjük a rákot, hogy a betegek képesek legyenek gyermeket vállalni. A nőknek némelyike a húszas és harmincas éveiben jár, tele reménnyel és álmokkal. Ha én lennék a helyükben, és ezeket az álmokat elvennék tőlem, el sem tudom képzelni, mit tennék. De mi van, ha több választási lehetőséget tudok nekik adni? Mi van, ha nem kell mindent elveszíteniük vagy meghalniuk?

Állja a tekintetemet.

– Emlékezz erre az érzésre, mert ha veszteség ér, erre az elszántságra lesz szükséged ahhoz, hogy átsegítsen rajta.

Beugrik az egy évvel ezelőtti Westin emléke. Soha nem fogom elfelejteni, hogy mennyire összetört. Egy évvel az utolsó kísérlete előtt kezdődött a kalandunk. Pimasz sebész volt, aki lazának akarta mutatni magát, de aztán a kísérlet kudarcba fulladt, és Westin visszavonult. Senki sem tudta szóra bírni, kivéve engem. Ekkor lett a mi alkalmi kalandunkból extrákkal tarkított barátság.

Összeszorul a szívem, amikor arra gondolok, vajon én is ilyen leszek-e, ha ez mégsem jön össze.

– Nem engedhetem meg magamnak – mondom. Ha a harc előtt ismerem el a vereséget, mészárlás lesz belőle. Nekem győzelem kell.

– Jól van. Hinned kell benne, hogy működni fog, mert ez fog sikerre vinni. És csak hogy tudd… – Hüvelykujjával végigsimít az ajkamon. – Minden lépésnél veled leszek.

Néha olyat tesz, amire fogalmam sincs, hogy reagáljak. Ez pont egy ilyen alkalom. Olyan dolgokat mond, amiktől megijedek, és tudom, hogy látja rajtam. Számunkra nincsen továbblépés. A következő szint nem létezik. Ez minden, amit adhatok.

Régen megtanultam, hogy a szerelem nem garantálja a boldogságot.

Soha nem fogom szeretni Westint.

Soha többé nem fogok senkit sem szeretni. Nem, miután rájöttem, milyen érzés elveszíteni a szerelmet.

– Westin – mondom figyelmeztetésként.

Egy lépést hátrál, kezeit felemelve.

– Tudom, tudom. Csak orvosként mondom. Ha szükséged lenne konzultációra, és persze bármilyen vizsgálatra, hogy megbizonyosodj róla, hogy úgy működik, ahogy reméled.

Nem erre gondolt, de megadom neki a lehetőséget a visszavonulóra, mert ő is megadja nekem.

– Rendben, elnézést. Tudhattam volna, hogy…. Hülye vagyok teljesen. Sajnálom, amiért azt hittem, valami többről van szó.

Megrázom a fejem, mintha zavarban lennék. Westin lehet, hogy csodálatos, de attól még férfi. Az apám volt az, aki megtanított arra, hogy meg kell őrizni egy férfi kényes egóját. Bár jobban belegondolva, az anyám volt az…

Anyám képes volt a vízen járni, de az igazi csoda mégis az volt, ahogyan apámat kezelte. Anya el tudta hitetni vele, hogy mennyire szüksége van rá, miközben mindannyian tudtuk, hogy egyedül is képes lett volna bármire, és valószínűleg jobban, mint apa.

Azt mondta, a férfiak szeretik, ha felkorbácsolják az érzéseiket, és ezzel a te érzéseid is felkorbácsolódnak.

Anyám okos nő volt. Mindennap hiányzik. Westinnek szüksége van rám, hogy az ő egóját is növeljem egy kicsit.

– Hagyd abba – kuncogja, és átkarol. – Túlgondolod a dolgokat a mai kísérlet miatt. Nem voltam egyértelmű. És ha már a kísérletnél tartunk… – Elhallgat, és az órájára néz. – Jobb, ha indulsz.

Ha ez a kombináció nem működik, akkor minden kárba vész, amiért eddig dolgoztam. Az összes magányos éjszaka, az esti túlórák és a betegek arcai, akiknek azt kellett mondanom, hogy nem lehet gyerekük, mind ehhez a pillanathoz vezettek. Most hiába próbálom megmenteni a nőket, és adni nekik némi időt, a rák akkor is elvesz tőlük valamit.

És a gondolataim visszakanyarodnak ahhoz az emberhez, akitől mindent elvett.

Az anyámhoz.

Büszkévé akarom tenni, és bebizonyítani, hogy a belém vetett bizalma nem volt hiábavaló.

– Oké – bólintok, és a vállára teszem a karomat.

– Kérsz reggelit? – kérdezi.

– Nem tudok enni.

– Készülődj, én pedig megyek, és összedobok valamit.

Megragadja az arcomat, és egy perzselő csókot ad.

– Muszáj enned.

A falnak támasztott fejjel állok, miközben kimegy a fürdőszobából. Tényleg tökéletes. Vannak pillanatok, amikor utálom magam, és ez most ilyen. Bárcsak egy csillogó szemű lány lennék, aki hisz abban, hogy a szerelem megmentheti a lelkünket. A rózsaszínű szemüveg talán hülyeség, de gyönyörűvé teszi a dolgokat. Becsukom a szemem, miközben a gőz lebeg körülöttem, és gyűlölöm a szívemben tátongó sebet, amiről tudom, hogy soha nem fog begyógyulni.

– Ren – kopogtat Westin az ajtón, amitől felugrom. – Kaptam egy hívást, azonnal a kórházba kell mennem. Egy sürgős eset érkezik. Később találkozunk?

– Persze, bent találkozunk.

– Egy vacsora ma este? Aztán nálam alszol? – kérdezi.

– Talán. Nem tudom.

Hallom, ahogy kuncog a válaszomon, majd csend.

Mi a bajom?, kérdezem magamtól. Talán terápiára kellett volna járnom, most jól jönne egy kis segítség.

Koncentrálj! Ma nincs idő a nevetséges problémáid megvitatására. Nem kell összevissza beszélni.

Befejezem a zuhanyzást, és átkutatom a szekrényemet. Egek! Rám férne, hogy átalakítsam a ruhatáramat. Minden egyhangú és valószínűleg túl nagy is. Nem mintha olyan sok okom lenne kiöltözni. A gardróbom zöme zöld műtősruhából és fehér köpenyből áll. Azon ritka alkalmakkor, amikor nem a kórházban vagyok, általában melegítőben vagy meztelenül flangálok – nekem bármelyik megfelel.

Különben is, kinek kell bugyi?

Felkapom az egyetlen félig-meddig elfogadható ruhámat, és befejezem a készülődést. Ma egy kis időt szánok arra, hogy melegséget sugárzóan öltözzek fel, bármit is jelentsen ez. A nővérek állandóan azt hajtogatják, hogy ridegnek, idegesnek, már-már ijesztőnek tűnök. Szerintük nem mosolygok eleget.

A betegeimet azonban úgy tűnik, ez nem zavarja. Mindegy, hogy milyen a hőmérsékletem, ameddig eredményt produkálok.

Szőke hajamat hátrafésülöm, és kihúzom a szememet, örülve, hogy most csak kétszer szúrtam ki majdnem. Ez már haladás.

A telefonból felcsendül a Metallica, én pedig mosolygok, mert tudom, ki van a vonal másik végén.

– Szia, apa!

– Serenity, gyönyörű kislányom! – sugárzik apu hangja a büszkeségtől.

– Most nem vagyok olyan gyönyörű – kuncogom. Még csak az egyik szememet festettem ki, a másik alatt pedig elkenődött a fekete szemceruza. Képes vagyok precízen kivágni egy daganatot anélkül, hogy bármi mást megsértsek, de sminkelni? Felejtsük el!

Apa nagyot sóhajt.

– Soha nem fogod úgy látni magad, ahogy én látlak téged. Szóval ma van a nagy nap?

– Igen!

A hangom magas az izgalomtól.

Apámat már több részlettel untatom, mint amennyit ez a csaknem két méter magas, testes motoros valaha is tudni akart. Azt hiszem, most már ő is a petefészekrák és a lehetséges kezelésének szakértője. Habár már korábban is az volt, szóval ez a győzelem részben az övé is.

Anyám két nappal a huszonnegyedik születésnapom után ment el, miközben Everton, apa és én mellette voltunk. Nem emlékszem, hogy valaha is láttam volna apámat sírni azelőtt. De ahogy fogta anya kezét, könnyek csordultak végig az arcán. Átöleltem, miközben a zokogás végigsöpört rajta, és a karjaimban tört össsze teljesen. Csak két dolgot szeretett annyira, mint Harmony Adamset: a gyerekeit és az országutat.

– Büszke vagyok rád, Ren. Tudom, hogy nem mondom eleget, de figyelemre méltó nő vagy. Bárcsak édesanyád itt lenne, hogy ezt lássa!

Megköszörüli a torkát.

Én is azt szeretném.

– Mindennap velem van.

Ő az oka, hogy ezt csinálom.

– Velem is, drágám. Velem is.

Ha nem hal meg, nem biztos, hogy a nőgyógyászati onkológián kötök ki. Még azt sem tudom, hogy elég jó tanulmányi átlagom lett volna ahhoz, hogy a Northwesternben legyek rezidens.

A fiúk megbolondítanak, és nem tudsz tőlük a lényegre összpontosítani.

A második ébresztő is megszólal a nappaliból, én pedig káromkodom.

– A francba! Mennem kell, de talán még a héten ki tudnék menni a farmra.

Már amikor kimondom, tudom, hogy ez nem fog megtörténni. Kicsit több mint hat hónapja nem jutottam el oda, annyira lefoglalt a mai napra való felkészülés.

– Majd hiszem, ha látom – nevet fel. – Talán magaddal hozod azt a fiút is, hogy találkozzunk végre.

Csak ezt ne.

– Westinnek dolgoznia kell.

– Nevetséges, Serenity. Évek óta ezekkel a szörnyű kifogásokkal jössz. Ne mondd, hogy az agysebészeknek nincs szabadnapjuk!

Dehogynem, csakhogy az agysebésznek, akivel gyakran együtt töltöm az éjszakákat, nem kell találkoznia az apámmal. El sem tudom képzelni, milyen kínos lenne az a találkozás. Az apám szeretne az oltárhoz kísérni, de soha nem lesz rá alkalma.

– Megkérdezem tőle – mondom, miközben tudom, hogy nem fogom.

– Ren, a szerelem…

– A szerelem nem olyan dolog, amiről most fogunk beszélgetni – vágok közbe. – Tényleg mennem kell, apa.

– Rúgd szét a rák seggét, édesem!

– Úgy lesz. Mondd meg Evertonnak, hogy üdvözlöm!

A vonal megszakad, én pedig felkapok egy banánt, és kirohanok az ajtón. Ideje megváltoztatni a modern orvoslást.