Keresd a szerző novelláit!

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Tiéd a főszerep (Tiéd a főszerep-sorozat 1.), 2020

Miénk a pillanat (Tiéd a főszerep-sorozat 2.), 2020

Neked megadom magam, 2021

Enyém a végszó (Tiéd a főszerep-sorozat 3.), 2021

Copyright © Károly Melinda 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5702-80-0

„Az embernek csak az arca ismerhető, de az arca nem ő.
Ő az arca mögött van. Láthatatlan.”

GÁRDONYI GÉZA

ELSŐ FEJEZET

KUBA, NAPJAINKBAN

Kuba. Sok-sok éve, amikor talajt ért itt a lábam, és ráléptem a poros útra, a világ mocskának hittem ezt a helyet. Tisztán emlékszem a párás, nehéz levegőre, amit beszívtam, és arra a kíméletlen napsütésre, amely a bőrömet érte. Szegénység és romos házak mindenfelé. Az omladozó falak mégis színesre voltak festve, mintha a lakóik azt kívánnák hirdetni, hogy minden szegénység ellenére széppé tudják varázsolni az életüket. Ahogy az egyik lábam követte a másikat, és egyre messzebb jutottam az utcán, úgy éreztem, a pokol kapuja felé tartok.

És most, ahogy a házam hatalmas teraszáról nézem ugyanazt a tájat, már tudom, hogy az az út hiába volt gyötrődéssel kikövezve, csodálatos helyre vezetett.

Minden átkozott reggel, amikor kikelek az ágyból és meglátom ezt a paradicsomi környezetet, ami körülvesz, imádkozni támad kedvem, pedig tudom, hogy engem a jóisten nem hall meg. Mégis hálát érzek amiatt, hogy itt élhetek. Hálát, amiért kaptam egy hazát, ahol megpihenhet a lelkem.

Rám is fért már, bassza meg!

Nagyot sóhajtva visszaindultam a nappaliba, majd folytattam az utamat az előtér felé. Lassan lépdeltem lefelé a lépcsőn, és az alagsor sötét folyosójára jutottam. Ahogy a végére értem és kinyitottam a vastag vasajtót, máris meghallottam a vendégem nevetését.

– Mint egy igazi horrorfilmben! – kiáltotta felém, és amint betettem a lábam a helyiségbe, rögtön az elkerített pincerész rácsához lépett, és közé dugta az egyébként gyönyörű, de eltorzult arcát. – Hoztál nekem valamit? – kérdezte, és közben fel-le járt a szeme rajtam. Az egyik kezem a nadrágom zsebében hagytam, direkt, hogy idegesítsem. Nem is bírta sokáig a kíváncsiságát magában tartani. – Mi van nálad? – faggatott tovább, de nem válaszoltam, csak gúnyosan elmosolyodtam.

Leültem a vele szemben lévő székbe, és az arcát fürkésztem. Egy darabig állta a pillantásomat, de a kényszer nem hagyta nyugodni, és megint a kezemre tévedt a tekintete.

– Tegnap – kezdtem bele a mondandómba kimért hangon – nagyon rosszul viselkedtél.

Ellökte magát a rácstól, és dühösen válaszolt.

– Mert keveset adsz! Alig érzem a hatását!

– Eleget adok – szögeztem le.

– Francokat! – kiáltotta, és idegesen rácsapott a tenyerével a rácsra. – Áú! – kiáltott fel újra a következő percben, és elkezdte rázni a kézfejét. – Ez fájt, bassza meg! – nyüszítette.

Azt el is hiszem, te idióta!

Nem így emlékeztem rá, minden percben elborzadok mivé lett ez a nő. Nyomát sem látom már annak a kislányos bájnak, annak a mosolynak…

– Hogy hívnak? – kérdeztem tőle. Olyan csend támadt, hogy tisztán hallottam, ahogy elakad a lélegzete.

– Tudod a nevem – válaszolta a fogát összeszorítva, szinte csak kipréselte magából a szavakat. A csapzott barna haja az arcába hullott, és árnyékot vetett az egyébként is beesett szemére.

Tényleg, mint egy kibaszott horrorfilmben.

– Hogy hívnak? – tettem fel a kérdést újra, és próbáltam teljesen higgadtnak mutatkozni, ami nem volt könnyű, mert legszívesebben megrángattam volna ezt a nőt, hogy térjen észhez. De közben tudtam, hogy ez nem egy rossz álom, amiből csak úgy fel lehet ébreszteni valakit. És különben is, neki semmi sem számít. Az egyetlen, ami érdekli és lázban tartja, az az, ami a zsebemben lapul.

– Add ide nekem… – könyörgött, igazolva az állításomat. Gyorsan változtatott a hangnemén, gyengéd lett és esendő, hogy megsajnáljam. Általában sokkal több ideig tart, míg kidühöngi magát, így ezt a viselkedését most haladásnak könyveltem el. Kinyúlt a karjával a rács között, addig, hogy a válla a rácsnak feszült. Ránéztem a felém nyúló vékony karra, és megint hallottam a hangját. – Kérlek!

Nem akartam a szemébe nézni, mert talán észrevenné az enyémben a megvetést, amit iránta érzek. Sajnáltam őt, de ugyanakkor lenéztem.

Nem egész egy hónapja talált rá az egyik emberem, és megszerveztem az elrablását. Majdnem egy évig rejtőzködött előlem, és csak a véletlennek köszönhető, hogy meglett. Azzal, hogy megpróbálom kimenteni ebből az állapotból, egy ígéretet váltok valóra. Mert megígértem, hogy megmentem. Arra azonban nem számítottam, hogy ilyen szörnyű állapotban lesz, és csoda, ha életben tudom tartani. És még akkor sem biztos, hogy nem esik vissza rövid időn belül. Elég sok függőt láttam már ahhoz, hogy tudjam: ebből ritkán van kiút. Főleg, ha ennyire súlyos állapotban van az illető.

De megteszem, ami tőlem telik.

Nagyot sóhajtva felálltam a székből, és léptem egyet. Nem ért el, de csak centikre voltam tőle. Kínzó lassúsággal kihúztam a zsebemből a kezem, és két ujjam közé fogtam a kokainos zacskót, amit meglóbáltam előtte.

– Hogy hív-nak?! – kérdeztem tőle szótagolva.

A hangom elhalt a csendben, és a lélegzetét visszatartva nézett rám. Halkan nyüszíteni kezdett, és próbálta az ujjaival elérni a zacskót, de mindhiába.

– Nem tudom – válaszolta, és eleredtek a könnyei. – Higgy nekem, kérlek!

Egy mozdulattal a tenyerembe rejtettem a zacskót, és a kétségbeesés azonnal átjárta a testét, mert amint nem látta a napi adagját, máris remegni kezdett.

– Hogy rohadj meg! – üvöltötte dühösen. – Rohadj meg, te kegyetlen állat! – Visszahúzódott a börtöne ablaka alá a sarokba, hogy ne lássam, artikulálatlanul üvöltött, majd újra felém rohant, és nagyot ütközve a ráccsal, megint kinyúlt közötte.

Szinte hallottam zörögni a csontjait, ahogy a vékony, majdhogynem élettelen teste fennakadt a vasrudak között.

– Add ide! – üvöltötte, és az arca oly mértékben torzult el, hogy esküszöm, majdnem megrémített. Pedig engem aztán kurva nehéz megijeszteni. Elkaptam a csuklóját, és léptem egyet felé.

– Itt csakis én parancsolok – mondtam a szemébe, miközben a fogát nyikorgatta. Próbálta a csuklóját forgatni a tenyeremben, de nem tudott kiszabadulni a szorításomból.

– Bármit megteszek – próbálkozott. – Csak mondd el… – érezhetően elgyengült a hangja, és annak ellenére, hogy most ajánlkozott fel nekem, mégis ez az egy pillanata tisztának tűnt. Elkeseredett lett, és lemondó.

– Ezt kellett tenned érte? – faggattam. – A tested volt a fizetség?

Megdöbbent.

Halk nevetés hagyta el a száját, majd gúnyos, erőteljes kacagás, ami több felől visszhangzott a fülembe, és azt éreztem, megsüketülök tőle. A börtöne falairól visszapattant minden hang, hogy újra és újra elárasszon a rossz érzés, amit keltett bennem. A tiszta pillanat tovaszállt, és a helyébe megint egy visszataszító nő képe lépett.

– Neked is jó volna, mi? – fröcsögte felém, majd egy jól irányzott köpéssel arcon talált.

Oldalra fordítottam a fejem, csak hogy levegyem róla a tekintetem, és meg bírjam állni, hogy ne öljem meg. Hogy ne lássam őt mint áldozatot, akinek legszívesebben addig szorítanám a nyakát, amíg holtan esik össze.

Megtöröltem az arcomat a felkaromba, majd elengedtem a csuklóját, amit jóval erősebben markoltam meg, mint akartam. Tudta, hogy meg akarom menteni, és ezzel próbált manipulálni. Azt viszont nem tudta ez a nyomorult, hogy kivel áll szemben. Elég tapasztalt vagyok abban, hogyan kell egy embert megfosztani minden méltóságától, és megtörni annyira, hogy az egyetlen vágya az legyen, hogy az én akaratomnak eleget tegyen. Ha azt hiszi ez a nő, hogy akár egy másodpercre is irányíthat, hát kurvára téved! Ez itt az én sakktáblám, és ő csak egy rohadt bábu rajta.

Ahogy elhátrált tőlem a sarokba és leült a földre, hogy a felhúzott térdére hajtsa a fejét, tudtam, hogy így próbál meg elrejtőzni. Ezzel pedig sokat elárult magáról. Nekem nem kellettek szavak ahhoz, hogy megtudjam, amit szeretnék. Néha elég egy pillantás, vagy egy mozdulat, ami ugyanolyan beszédes, mint a kimondott szó.

Kényszerítették, ez nem is volt kérdés számomra. Az már inkább, hogy miként zavarta meg az elméjét az a sok szar, amit magába döfött és felszívott, mert valahova menekülnie kellett a nyomorúságos élete elől.

Talán a kokain volt számára az egyetlen kiút.

Igen. Biztos vagyok benne, hogy azzal utazott el a szörnyű valóságból egy fiktív, nyugodt helyre, amit megteremtett magának. Most pedig, hogy hozzám került, berobog az elméjébe a sok emlék, minden fájdalom, amit átélt. Egy részem tudta, mit érez, és ez volt a legrosszabb az egészben.

Amikor becsaptam magam mögött a nehéz ajtót, még hallottam a gyenge hangját:

– Kérlek…

Behunyt szemmel megálltam, és háttal a zárt ajtónak dőltem. Kurva nehéz volt megállnom, hogy ne adjak neki valamit, hogy szárnyaljon, mert nem bírtam nézni, ahogy szenved. De azzal, ha szánalomból segítek neki, csak a halálát könnyítem meg. Én pedig eldöntöttem, hogy túl fogja ezt élni, és ajánlom neki – rohadtul ajánlom –, hogy bírja ki az előtte álló heteket.

– Hogy van? – érkezett mellőlem egy másik hang. Annalouisa irányába fordultam, aki aggódva nézett rám. Ugyan nem sokáig, de attól még látta, hogy gondterhelt az arcom.

– Csak a szokásos – vetettem oda, majd a lépcső felé igyekeztem, hogy mielőbb a házba érjek. – Ma este itt tud maradni? – fordultam mégis vissza.

Annalouisa engedelmesen lesütötte a szemét, és úgy válaszolt nekem:

– Természetesen.

– Nem akarom, hogy még egy éjszakán át verje a rácsot, mert én magam gondoskodom róla, hogy átrepüljön csodaországba!

Annalouisa csak hevesen bólogatott, majd belépett a vasajtón, hogy eltűnjön előlem. Ő, velem ellentétben, türelmes volt a vendégünkhöz. Talán túlságosan is a szívén viselte a sorsát, de nem szóltam érte egy rossz szót sem. Annalouisa tudta a dolgát. Senki másra nem bíztam volna a felügyeletét, hiszen ha valaki, akkor ő megmentheti ezt a nőt.

A kubai kávé a világ egyik legragyogóbb, leggazdagabb ízvilágú kávéja, ezt biztosan állíthatom. Mi sem igazolja jobban, mint hogy most is azt kortyolgatom, miközben a vörös földeken lévő ültetvényest kémlelem a tekintetemmel.

– Nem lehet panaszunk a minőségre ebben az évben sem – mondta José barátom, ahogy mellém lépett, és fejével a szépen sorjázott termőföld felé biccentett. Válasz helyett beleszívtam a kezemben lévő szivarba, és lassan kipöfékeltem a füstöt. Elégedetten morzsoltam három ujjam közt a dohánylevelekből gondosan meggyúrt kézműves szivart, miközben bólogattam.

– Egyetértek – hangzott a tömör válaszom. José szája szélesen elnyúlt, és büszkén kihúzta magát. Tudta ő is, hogy ez javarészt az ő érdeme. Rendkívüli ember volt, és piszok jól értett a dohánytermesztéshez, melyben benne volt minden tapasztalata és gondoskodása, hogy ezt a kiváló minőséget évről évre fenn tudjuk tartani. Persze a természet is megteszi a magáét, hiszen olyan klímát teremtett ide, Viñales-völgybe, ami különösen kedvező a dohánytermesztés számára. A relatív páratartalom majdnem nyolcvan százalék, az évi átlaghőmérséklet huszonöt fok feletti, és a csapadék mennyisége bőségesen elegendő a növények számára. A vörös talaj kémiai és mezőgazdasági összetétele pedig ezeken a területeken a legjobb.

De hiába mindez az íz és a csodálatos természet, ha gondolatban máshol járok, és nem élvezem se a látványt, se a kávé aromáját. Azért lovagoltam ki ide, hogy kiszellőztessem a fejem, ehhez képest az elmém nem tud a pince fogságából szabadulni. Ott ragadt azzal az átkozott nővel, és egyfolytában azon munkálkodik, hogy hogyan segítsen neki felébredni a rémálmából.

Tisztában vagyok vele, hogy borzalmas vendéglátónak tűnök, mert ugyanúgy bezártam és rács mögé dugtam, mint az előző elrablói. Nem sokat változott a helyzete, kivéve talán annyit, hogy nincs kitéve a rettegésnek, de lehet, hogy ezt ő még nem érzi. Én tudom, hogy nem fogom bántani, talán Annalouisa is elmagyarázta már neki, de számára csak a fogvatartója személye változott, a körülmények ugyanolyanok. De nem tehetem meg, hogy szabadon engedem, mert amíg nem hajlandó szembesülni a valósággal, addig önveszélyes. Könyörgöm, hát a saját nevét sem akarja kimondani! Olyannyira elrejtőzött a kábulatban, hogy még magát sem találja.

De én megtalálom őt.

És kurvára kirángatom onnan.

– Nagyon messze jár innen, señor – mosolygott rám José, miközben felém nyújtotta a kezében lévő rumosüveget. – Tudja, nálunk úgy tartják, hogy egy férfit két dolog foglalkoztat. Abból az egyik már a magáé – mutatott az előttünk elterülő buja növényzetű tájra. – A másik pedig… – elharapta a mondata végét, és jelentőségteljesen a földeken dolgozó nőkre nézett.

Egy pillanat alatt elpattant az agyam, és kikaptam a kezéből a rumot, hogy jól végig tudjam égetni vele a torkomat.

– Mégis, mire célozgat itt nekem? Menjek rá a tizenhat éves unokahúgára?

José rögtön nagyot nyelt, és lesütötte a tekintetét.

– Én…, én nem… – hebegte, de nem hagytam, hogy tovább folytassa, mert nagyot nevettem rajta. A kezemet a vállára tettem, ő pedig zavarodottan rám nézett. Nyilván nem erre számított, de eszem ágában sem volt megölni ezt az alakot. Főleg nem azért, mert úgy gondolta, hogy közelebb áll hozzám, mint egy üzlettárs, és megengedheti magának, hogy viccelődjön velem. Nekem nincsenek barátaim, de attól még kedvelem az embereket. Úgy értem, néhányukat. Ám ebben a körben José benne volt. És nem csak azért, mert megmentette az életemet.

– Ne aggódjon miattam – mosolyogtam rá. – Megoldom a magam baját – tettem hozzá, és megint meghúztam az üveget.

José végre megengedett egy csibészes mosolyt magának.

– Afelől semmi kétségem, señor!

Mire visszaértem a házamba, csend honolt mindenütt. A lovam prüszkölésén kívül semmi más nem törte meg a természet hangjait. Miután bezártam a csodálatos, fekete kancámat az istállóba, a csizmám port vert a talpam alatt, ahogy a bejárathoz siettem. Rég nem voltam ilyen feszült, mint az elmúlt napok során. Az embereim készenlétben álltak minden kikötőnél és reptéren, illetve minden olyan helyen, ahol be lehet jutni az országba. Szinte biztos voltam benne, hogy hamarosan feltűnnek itt a Gallo család emberei, hogy elégtételt vegyenek, és visszavegyék, amit elloptam tőlük. Jobban mondva: akit.

Mélyen beszívtam az esti, hűvösebb levegőt.

Nem akartam, hogy rám irányuljon a figyelem. Lassan húsz éve élek itt, és alig mozgok Amerika határán belül, ami nem véletlen. Kiszálltam az üzletből, és hátat fordítottam a bűnöző életemnek. Már amennyire ezt egy magamfajta megteheti.

MÁSODIK FEJEZET

MIAMI, ÉVEKKEL KORÁBBAN

Van, hogy egy ember évekig érik, formálódik, mire bekövetkezik számára az a változás, amit remélt. Az én életemben a változás egy pillanat alatt történt, és egyáltalán nem vágytam rá. Mindössze egy villanás, ami eldöntötte a sorsomat. Akkor lett a szívem koromfekete. A gyász, a fájdalom és a csillapíthatatlan bosszúvágy vetett árnyékot rá.

Nem is emlékszem, hogy történt pontosan. Hogy hogyan kerültem olyan állapotba, amikor a testem kiüresedett, és elszállt belőle a lelkem. Minden olyan gyorsan történt, és teljesen felkészületlenül ért. Sokkolt apám brutalitása. Az elmémben a mai napig homályosak a részletek. Ha eszembe jut, csak annyira látom a dolgokat, mint egy nehéz, selyemfüggöny mögül leskelődő fiú. Árnyak mennek a szemem előtt, hallom a hangokat, de a valódi, éles kép rejtve marad előttem. A mai napig nem merek a függöny mögé nézni…

– Lélegezz! Lélegezz már, te nyomorult! – hallottam apám hangját, és pillanatokon belül éreztem az arcomon a tenyerét, mert akkora pofont adott, hogy azt hittem, kiugrik az állkapcsom a helyéről. Nyüszítettem a fájdalomtól, és valóban nagyobb levegővételre bírt. – Ne nyüszíts, mert belőled is kiverem a szart! – kiáltott rám, de már nem ért újabb ütés. Engem. Viszont édesanyám, az egyetlenem, már nagyon sokat kapott. Apám úgy döntött, hogy a szemem láttára végez vele. Vele voltak a barátai, akik sorra erőszakolták meg őt, miközben folyamatos kínzásnak vetették alá. Én egy székhez voltam kötözve, a számba rongyot tömtek, miután annyira üvöltöztem. A kezeimet véresre dörzsölték a kötél rostjai, de nem éreztem a fájdalmat, csak azt, hogy nedves lett az anyag, és csurog a vér a tenyerembe. Alig egy napja múltam tizennégy. Azt hittem, férfivá értem, de a tehetetlenség, ami elárasztotta a testem minden porcikáját, meggyőzött arról, hogy ugyanolyan gyenge gyerek vagyok, mint aki tegnap voltam. Hiába bántam jól a fegyverekkel, hiába nyomtam a súlyokat az edzőteremben, erre a helyzetre egyik sem készített fel. Amikor elkapta anyámat, egyből odaugrottam, hogy megvédjem őt, de hamar a földön találtam magam egy jól irányzott ütéstől. Feltápászkodtam, minden erőmmel azon voltam, hogy apámnak menjek, de hárman ugrottak rám, és bármennyire elszánt voltam, hamar a székben találtam magam, majd szorosan lekötöztek. Úgy bőgtem, mint egy csecsemő, amikor megláttam anyám véres arcát.

– Hunyd be a szemed – mondta nekem, szinte könyörögve.

Megráztam a fejem, és képtelen voltam elfordulni tőle. Kétségbeesetten kapaszkodtam a tekintetemmel az övébe, és imádkozni kezdtem, hogy érjen véget ez a rémálom.

– Hunyd be a szemed – könyörgött anyám, miközben már nemcsak vér, hanem könny is áztatta az arcát.

Nem bírtam. Féltem, ha megteszem, elveszítem őt örökre, hogy ha nem kapaszkodik bele a tekintetem, meghal. Minden erőmmel azon voltam, hogy kiszabadítsam magam, de azok az átkozott kötelek túl szorosan tartottak. Őrült módjára ráztam a fejem, és próbáltam anyámhoz szólni, de a sikítását nem tudta a ronggyal tömött szám túlharsogni. Hiába küzdöttünk mindketten.

Nem tudom, mennyi ideig tartott a szenvedés. Tehetetlenül ülni és mindent látni nagyobb kínzás volt nekem, mintha halálra vertek volna. De kitartottam. Bár nem engem értek az ütések, szinte mindegyiket éreztem. Túl sokáig tartott. Könyörtelenül hosszú ideig.

Aztán megtettem.

Megtettem, amire kért, mert már szinte élettelenül feküdt előttem.

Lehajtott fejjel sirattam őt, összeszorított szemekkel, miközben hallottam, ahogy halálra verik mind, miután kiélvezkedték magukat rajta. Abban a pillanatban tettem egy esküt. Megesküdtem, hogy mindegyik gazembert megölöm a saját kezemmel. Olyan kegyetlenül fogok végezni velük, amennyit a képzeletem elbír. Szétmarcangolom őket.

Ez az egy gondolat tartott életben. Emiatt nem haltam meg én is aznap este…

Megvártam a kellő pillanatot, és rohantam, ahogy a lábam bírta. Nem fáradtam el, pedig kemény tempóban haladtam az utcán, egyre távolabb a házunktól. Nálam volt a fegyverem, és egy kést is az oldalamhoz erősítettem. Meglepődtem, milyen nyugalmat és magabiztosságot éreztem ezektől a gyilkolásra alkalmas eszközöktől. Pedig menekültem.

Pokolba az élettel, nekem most küldtetésem van!

Már mindent elterveztem.

Miamiban lényegében két olyan negyed van, amit kerülni kell, de tudtam, hogy ahová én tartok, azt is nyugodtan ide lehetne sorolni, közvetlenül Overtown és Liberty City után. A házunk az egyik legjobb városrészen volt, a Biscayne-öbölben. Viszonylag elzárt terület, mégis hamar el lehetett innen érni a belvárost vagy a parti sétányt. Engem viszont egyik sem vonzott, mert ahová én tartottam, az Miami kikötője volt. De nem az, ahol a luxus utazóhajók vagy a konténerszállítók kötöttek ki, hanem az, ahol az öbölbeli hajók horgonyoztak, hogy kétes üzletet bonyolítsanak le az utasaik. Jól ismertem ezt a részt, apámmal számtalanszor jöttünk ide, tudtam, hogy hol lehet elbújni, ahol nem találnak rám. Hetek óta jártam ide titokban, és az egyik hajót egész otthonossá varázsoltam. Természetesen nem bíztam semmit a véletlenre, olyan hajót foglaltam el, ami évek óta hánykolódott az egyik porladó deszkákból álló dokk végén. Nem volt a közelemben senki, aki felfigyelhetett volna rám, én viszont könnyen eljuthattam innen bárhová, miközben láthatatlan maradtam.

Apám, az az utolsó rohadék, ott hagyott a halott anyám mellett reggelig, a székez kötözve. Egyedül a számba tömött rongyot rángatta ki, mert gondolom, attól félt, hogy megfulladok tőle. Reggelig szólongattam anyámat. Egész este könyörögtem neki, hogy válaszoljon nekem, és nyugtasson meg, hogy nem hagyott el engem. A fülemet viszont nem érte el egyetlen hang sem a sajátomon kívül. Fülsüketítő volt a zokogásom. Nem értettem, apám miért vált ilyen kegyetlenné. Talán attól a sok szartól, amit felszívott. Mindig lecsípett egy kis adagot a szállítmányból, amit aztán arra használt, hogy elbóduljon tőle. Ezúttal azonban túl messzire ment. Ha volt is bennem némi szeretet az irányába, vagy vajmi tisztelet, az mára teljesen kihunyt bennem. Utáltam, gyűlöltem őt! Annyira, hogy bármikor, ha ránéztem, elkapott a vágy, hogy megöljem. De türtőztettem magam. Visszafogtam az indulataimat, és elrejtettem előle az érzéseimet, mert tudtam, hogy túl gyenge lennék megtenni azt, amit akartam. Össze kellett szednem magam. Az egyetlen ember, akitől szeretetet kaptam, aki gondoskodott rólam, és akihez bármikor fordulhattam, halott volt. És megfogadtam, hogy ezt nem fogom megtorlás nélkül hagyni.

Hetek teltek el úgy, hogy szinte észre sem vettem. Nem éreztem a napok múlását, csak monoton haladtam a teendőimmel. Erősödni akartam, de ehelyett még jobban legyengültem. Egyedül voltam. Féltem. Éheztem.

Aztán az egyik este, amikor befutott egy hajó tőlem nem messze, erőt vettem magamon és odalopództam, hogy szemügyre vegyem a történéseket. De nem én voltam az egyedüli, aki leskelődött a sötétben. Egy férfi ólálkodott a hajó rakománya körül, és amint alkalmasnak találta a pillanatot, felugrott a fedélzetre és munkához látott. A szemem láttára vágta el egy ember torkát, majd felkapott egy gondosan lefóliázott és leragasztott csomagot, hogy elmeneküljön vele. Nagy ballonkabátja hosszan lógott rajta, és minden lépésénél meglibbent mellette. Magas volt, elég nagy darab, az arcát hosszú szőrzet borította. Hunyorogtam a sötétben és pánik lett úrrá rajtam. Ha ez a barom ideszokik és megdézsmálja az árut, tele lesz a hely gyilkosokkal, akik minden útjukba kerülőt meg fognak ölni. Ezt nem hagyhatom!

– Tegye vissza! – kiáltottam rá, ahogy előbújtam a rejtekhelyemről és megálltam vele szemben. Istenemre esküszöm, remegett kezem-lábam, de ösztönösen cselekedtem. Túlságosan féltem a következményektől, amit ez az alak okozhat. Ő eltűnik, de én itt maradok, és a biztonságom akkor mindennél fontosabb volt. Nem akartam, hogy rám szabadítsa a maffia embereit.

– Takarodj, kis szaros! – mordult rám, és a kabátja alá dugta a csomagot. Szinte tudomást sem vett rólam, és hosszú léptekkel folytatta az útját. Elővettem a fegyverem és ráfogtam, mire egy pillanatra meghőkölt.

– Meg akarsz halni? – vicsorogta.

Nos, a vég gondolata valamiért nem rémisztett meg. Akinek nincs mit vesztenie, az valahogy érzéketlenné válik az olyan szavak hallatán, mint a halál.

– Jól van! – kiáltott fel, miután látta, hogy rendíthetetlen vagyok. – Te akartad! – mutatott rám, és elővett egy hosszú pengéjű kést. Nagyot nyeltem, a szívem a torkomban lüktetett, és alig kaptam tőle levegőt. Minden izmom megfeszült, és kész voltam a támadásra. A ravaszra tettem az ujjam, és célba vettem a férfit. Viszont arra nem számítottam, hogy a kezében lévő kést felém hajítja, de igyekeztem kitérni az útjából. Azt hittem, sikerült is, amikor éreztem, hogy az oldalamba belenyilall egy éles fájdalom. Odakaptam a tenyeremet, és amikor megnéztem, láttam, hogy csupa vér. Lőttem egyet, de nem talált.

Bassza meg!

A kés nem állt belém, de egy nyílást hasított rajtam. Egy pillanatra megszédültem, és a velem szemben álló férfi egy percet sem tétovázott. Nekem rontott és letepert a földre, majd ütlegelni kezdett. Az arcomat, a testemet, és amikor a vérző oldalamba rúgott, kiesett a kezemből a pisztoly, amit ezidáig erősen markoltam, de a sokk miatt képtelen voltam használni. Minden energiámat a védekezésbe fektettem.

– Kis szaros! – köpött mellém egy nagyot, miközben fentről nézett rám. – Mégis mit képzeltél?

A karomra támaszkodva próbáltam felülni, de beletaposott a mellkasomba. A tenyeremmel tapogatni kezdtem magam mellett a földet, mert a sötétben nem láttam a pisztolyomat. Közben a nagy nyomástól a tüdőm már alig jutott levegőhöz, és rúgkapálni kezdtem a lábammal.

Hangos, gúnyos nevetés rázta fel az agyam.

– Most megdöglesz! – hajolt felém a támadóm, de utolsó erőmmel ököllel az arcába vágtam. Egyből az orrához kapott, amiből ömlött a vér. Nekem ennyi idő elég volt, hogy felpattanjak és menekülőre fogjam. Minden lépésnél egyre nagyobb fájdalom nyilallt az oldalamba, de a tenyeremet rátapasztva próbáltam enyhíteni rajta és tartani a tempót. Soha nem féltem még ennyire. Az üldözőm a nyakamban loholt, és én nem láttam mást magam előtt, csak a hajómat. Azt hittem, az megvéd majd, és ahogy a móló deszkáira léptem, már szinte éreztem is, hogy megmenekültem.

De nem így történt.

A fickó hátulról elkapott, és arccal a fapadlóra kerültem. A deszka rései között felcsapott a víz az arcomba. Ettől hirtelen észhez tértem, és egyre világosabban láttam a helyzetemet.

Meghalok.

Biztosan tudtam.

– Meg fogom baszni ezt a csodás segget – hallottam magam mögül, és miközben a csizmás lábával a hátamba lépett, lehajolt, hogy lerángassa rólam a nadrágot. Felüvöltöttem, és torkom szakadtából kiáltottam, hogy NEM! Viszont a szavak ebben az esetben nem értek fel egy fegyver erejével, és nem gátolta meg abban ezt az embert, hogy térdig lerángassa a nadrágomat.

Egyet tudtam. Ha beledöglök, akkor sem fog ez az ember meggyalázni. Kúszni kezdtem a deszkákon, mire vissza akart rángatni. Kapaszkodtam a fába, benyúltam a hézag közé és görcsösen markoltam. Ha mást nem, beleugrok a vízbe, gondoltam, amikor megint kinyújtottam a kezemet, és ekkor megéreztem a kalapácsom nyelét. Az ujjaim végét súrolta a fa nyele, de sikerült kinyújtóznom, és rámarkoltam. Délután kint felejtettem, miután pár deszkát leszögeltem, hogy megerősítsem a hajóhoz vezető utat. Közben hallottam, ahogy a férfi öve csattan, vélhetően most szabadította ki magát, majd elkapta a lábaimat a bokámnál, és rántott rajtam egyet.

Ahogy fölém kerekedett, minden erőmet összeszedtem, és egyetlen dologra összpontosítottam: a túlélésre. Megfordultam és ütöttem.

Egyet.

Kettőt.

Hármat.

Mindegyikkel a fejét találtam el, ami már elsőre beszakadt a súlyos ütéstől. De nem tudtam megállni, mert azt éreztem, van még erő benne, hiszen a keze még a combomat markolta. Aztán a nehéz teste rám zuhant. Nagyokat lihegve lelöktem magamról, és megpróbáltam felállni, de térdre rogytam. A testemet vér borította, és a rémülettől kiejtettem a kalapácsot a kezemből. Esetlenül magamra húztam a nadrágomat, és négykézláb állva a víz fölé hajoltam, majd hányni kezdtem. Hánytam, és közben bőgtem.

Úristen, mit tettem?

Oldalvást a mellettem elterülő férfira néztem, és megint okádni kezdtem.

Szét… szétvertem a fejét egy kalapáccsal… jézusisten… meglékeltem az agyát.

Újabb hányinger tört rám, és volt még mit kiüríteni a gyomromból.

Fel… fel kell állnom, mondtam magamban, és megpróbáltam felegyenesedni. El kell innen mennem minél előbb. A hajóm felé léptem párat, de a fél lábamat szinte húztam a földön, mert az az oldalam, ahol megvágott a késsel, kezdett lebénulni. Alig értem oda a hajóhoz, két alak állta az utamat. A hajó belsejében felkapcsolódott a lámpa, és egy férfi lépett ki az otthonomból.

Ahogy megláttam, hogy ki a látogatóm, térdre estem, de a velem szemben álló férfi intett az embereinek, akik két oldalról a hónom alá nyúltak, és megtámasztva bekísértek a hajóra, ahol ledobtak az egyik ülőalkalmatosságra.

Semmi erő nem maradt bennem.

Talán már levegőt sem vettem.

Talán… – ránéztem az öltönyös férfira, aki leült velem szembe – …talán már nem is léteztem.

– Ki vagy te, fiú?

Behunytam a szemem. Ki vagyok én? Már magam sem tudom.

Egy gyilkos! – kiáltott rám a lelkiismeretem, és igaza volt, mert megismételtem magamban. Egy gyilkos vagyok.

– Igen, azt tudom. – Az öltönyös férfi az ablak felé biccentett a fejével. Kikerekedett a szemem. Az előző mondat elhagyta a számat? Végigszaladt rajta a tekintetem, és minden apró részletet magamba véstem. Fekete bőrcipő, rászabott fényes anyagú öltöny, aranyóra és tökéletesen manikűrözött kéz, amin feltételezhetően olyan sima volt a bőre, mint egy gyermeknek. Az arcát fazonra vágott rövid szakáll borította, a szeme pedig élesen villant rám, és tele volt kérdéssel. De volt még valami abban a tekintetben…, valami csodálatféle. Elég ostobának találtam ezt a gondolatot.

– Jó – mondta a férfi határozottan. – Kezdem én. – Kényelmesen hátradőlt, és a szemembe nézett. – A nevem Dominick Moran. Én vagyok az ura itt mindennek – tárta szét a karját.

Ó, szentséges ég!

Kifutott az arcomból a vér. Don Moran a hajómon…, ez képtelenség!

A férfi arcára elégedett mosoly ült ki, amint meglátta az ábrázatomat, miután a neve elhagyta a száját.

– Úgy látom, nem is kell többet mondanom.

Hevesen megráztam a fejem.

– Mivel elvégezted azt a munkát, amiért ideutaztam, kapsz egy esélyt arra, hogy elmondd, mi keresnivalód van itt.

Nagy levegőt vettem, és remegő kézzel megtöröltem a szemem. Hiba volt, mert abban a pillanatban eltávolodtam a valóságtól, és a véres kezemet bámultam. Eszembe jutott a stégen hagyott férfi, és az a sok vér.

Vér, vér, vér.

Olyan sokat mondogattam magamban, hogy mindent beborított előttem a vörös szín, és éreztem, ahogy az egész testem rázkódni kezd.

– Fogjátok meg azonnal, és vigyétek a hajómra! – ez volt az utolsó, amit hallottam, mielőtt elvesztettem az eszméletemet.

Fehér. Túlságosan tiszta szín kúszott be az agyamba. Alig tudtam kinyitni a szemhéjamat, de végül sikerült. Nem úgy, mint felülni az ágyban.

Hangosan felnyögtem és az oldalamhoz nyúltam, hogy megfogjam a sebem, amit egy méretes ragtapasz fedett.

Hol a pokolban vagyok? – kérdeztem magamtól, és nagy fájdalom árán felültem az ágyban. Egy szobában – állapítottam meg. Ez nem egy kórterem, ahogy elsőre hittem. Finom ágynemű takarta a testem és csak ámultam a szoba berendezését látva, hiszen olyan volt, mintha a Faena Hotel elnöki lakosztályában ébredtem volna. Tőlem jobbra az asztalon megakadt a szemem a gyümölcstálon, és a péksütemények illata elérte az orromat, ahogy a mellette gőzölgő kávéé is. Azonnal összefutott a nyál a számban, és a fájó gyomromra tettem a tenyerem.

Hány lépés lehet az asztal? – tanakodtam magamban, és megpróbáltam egy nagy levegővétellel erőt szívni a gyenge testembe.

Biztos lehet vagy hat-hét lépés, gondoltam, de a gyomromat maró éhség hamar cselekvésre ösztönzött.

Az ágy végénél talpra álltam, és óvatosan lépkedni kezdtem.

Megy ez! – vigyorogtam magamban, és már azon járt az eszem, hogy mibe fogok harapni elsőnek. De alighogy lenyeltem az első falat csokis croissant-t, kivágódott az ajtó, és egy középkorú nő lépett be a szobába. Megdermedt, ahogy rám nézett, és én is megálltam a falatozásban. A zavarát palástolva végigsimított a fehér egyenruháján, és úgy ejtette ki a szavakat:

– Felébredt.

Nem válaszoltam neki, csak bámultam rá.

– És éhes. – Jelentőségteljesen a kezemben lévő édességre nézett, és elégedetten hozzátette: – Az jó.

Az ágyhoz lépett, és gyors mozdulattal megigazította rajta a fehér ágyneműt.

– Máris értesítem Mr. Morant – mondta, még utoljára végignézett rajtam, és kilépett a szobából.

A továbbiakban több falat nem is csúszott le a torkomon, mert zakatolni kezdett az agyam, és erős ritmust vert a szívem. Kihúztam az asztal alól egy széket, és leültem rá. Mégis mi a fenét keresek itt?

Az ajtóban ekkor megállt egy férfi, és szigorú tekintettel közölte:

– Velem kell jönnöd.

Tudtam, hogy ha felszakad a sebem, akkor is követnem kell őt. Akkor is, ha csak félholtan bírok utána lépkedni. Felálltam, és bátran a szemébe néztem.

– Helyes – mondta, pedig csak az elszántságot látta rajtam, hiszen még mindig nem hagyta el egy szó sem a számat. Szerencsére nem kellett lépcsőzni, de az már nem volt a szerencse számlájára írható, hogy hatalmas volt a ház, és a terasz, ahová mentünk, eléggé messze volt a szobámtól. Az igazat megvallva a bal szemem sem volt valami tökéletes, szinte csak félig nyílt fel a szemhéjam. Biztos az egyik ütés miatt dagadt fel, amit az a szarházi mért rám.

Ahogy a teraszra léptem, megcsapott a meleg levegő, de amikor az asztalfőn reggeliző alakot megláttam, szinte jéggé dermedt körülöttem minden. Hogy lehet, hogy ez az ember ilyen félelmet tud kelteni, pusztán a megjelenésével? Ha nem tudnám, ki ő, akkor is tartanék tőle.

A fickó, aki kikísért, megállított a kezével, majd elfoglalta a saját helyét a főnöke mögött. Don Moran váltott vele egy pillantást, de rám egyáltalán nem nézett. Komótosan folytatta az evést, és jóízűen kortyolt hozzá a frissen facsart narancsléből. Egyértelmű üzenet volt számomra az övé: ki kell várnom a soromat. Nem is mertem megmozdulni, leülni pedig öngyilkosság lett volna, hiszen nem kaptam rá engedélyt. A lábaim nehezen tartották a súlyomat, de nem foglalkoztam vele. Kitartóan vártam, és próbáltam egyenesen állni, bár éreztem, hogy néha megingok. Szédültem, és a sok étel látványa az asztalon csak nehezítette a helyzetemet. Farkaséhes voltam, közben pedig keserű íz égette a torkomat, amitől erős hányingerem támadt.

Kis idő múlva már muszáj voltam váltakozva terhelni a lábaimat, ezért a testsúlyom hol az egyikre, hol a másikra helyeztem. Billegtem, mint egy féllábú ólomkatona, és szakadt rólam a víz, miközben rázott a hideg. Nem is tudtam, hogy lehet ennyi dolgot egyszerre érezni.

– Foglalj helyet! – mutatott don Moran a mellette lévő székre, és félénken felé léptem, miközben egy elegáns mozdulattal megtörölte a száját, majd a szalvétát a tányérjára dobta.

Túl sok itt a fehér, gondoltam, mert itt is, akárcsak bent a házban, alig volt más szín. Az asztalterítő és az étkészlet szinte világított a napsütötte teraszon. Egyedül a gyümölcsök és a felszolgált ételek színesítették meg az elém táruló képet.

– Most pedig eljött az idő, hogy beszélni kezdj – mondta, ahogy az ujjait összefonta, és letette a kezét az asztalra. Nagyot nyeltem, de igyekeztem bátornak tűnni, ezért mélyen a szemébe néztem.

– Mire kíváncsi, uram?

Elnevette magát, de én nem mertem mosolyogni. Úgy ültem ott, mint aki karót nyelt.

– Miközben összevarrták az oldalad és kábultan feküdtél a szobámban, kiderítettem rólad pár dolgot.

Nagyot nyeltem.

Nekem végem!

Közelebb hajolt, és úgy folytatta.

– Megszöktél otthonról. – Várt egy kicsit, közben az arcomat tanulmányozta, majd megint beszélni kezdett. – Mondd el nekem, mi okod volt rá, hogy egy rozoga hajóban bujkálj?

Lesütöttem a szemem, majd nagy levegőt vettem, és röviden elmeséltem a történetem. Semmit sem titkoltam el, csak az igazságot tártam fel úgy, ahogy az elmémben létezett.

Miután befejeztem, nem szólt hozzám.

Percekig nézte az asztal végén lévő étkészletet, és a csend, ami körénk fonódott, egyre nagyobb feszültséget keltett bennem.

– Ezért nincs gyermekem – mondta halkan. – A család csak bonyolulttá tesz mindent. Elgyengíti az embert a kötődés. – A pillantása megtalált. – Ezt sose felejtsd el! – mutatott rám fenyegetően.

Bólogattam, bár nem is tudtam, hogy pontosan mire is.

– Van benned bátorság – mondta. – Láttalak az életedért küzdeni. – Itt elhalkult, mintha visszaemlékezne arra, hogy mit tettem. Én nem mertem. – Bármikor közbeavatkozhattunk volna, de kíváncsi voltam rád. Kiálltál egy olyan hatalmas ember ellen – bólogatott elégedetten –, és győztél.

Nem tudtam, hova nézzek zavaromban. Megdicsért egy olyan szégyenletes tett miatt…, azért a szörnyűségért, amit elkövettem…

– Ne hibáztasd magad – hallottam újra don Moran hangját, mintha olvasna a gondolataimban. – Ha nem végzel vele, most te feküdnél ott vérbe fagyva. Vegyük úgy, hogy az volt a te próbatételed. – Megint elhallgatott, majd kis idő múlva határozott hangnemben így szólt: – Magam mellé veszlek – mondta, amitől ledöbbentem, de mielőtt kétségbeesett tiltakozásba kezdtem volna, folytatta: – Persze nem ingyen. Sokkal tartozol nekem, amit szépen be is fogok rajtad hajtani. Kiképeznek az embereim, hogy igazi harcos váljon belőled. – Felállt, és valamiért úgy tartottam illendőnek, hogy én is feltápászkodjak. A tisztelet és a lojalitás alapfeltétel egy ilyen családban. Bár nem tudtam, hogy akarom-e ezt az újjászületést, de jelenleg semmilyen más lehetőségem nem volt. Vagy maradok és alávetem magam az akaratának, vagy kivisznek innen és agyonlőnek, mint egy kutyát. Már ha szerencsém van, és nem nyúznak meg elevenen.

– A bosszúd miatt pedig ne aggódj. Szólok, ha készen állsz rá, és elengedlek majd, hogy elégtételt vegyél édesanyádért. – A tenyerét vigasztalóan a vállamra tette, majd ellépett mellettem, árnyékában a testőrével.

Visszazuhantam a székbe, és a tenyerembe temettem az arcomat. Nem akartam még ennél is gyengébbnek mutatkozni, és visszafojtottam a torkomat szorító sírást. Hát ennyin múlik egy élet. Egy átkozott alkuval úsztam meg. Mert bizony alkut kötöttem az ördöggel, és a pokol ajtaja most tárult ki előttem…, és a látszat ellenére itt semmi sem hófehér.