A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Willow Winters: Merciless (Merciless #1), 2018

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Miattad bízom (Julia és Mason 1.), 2021

Miattad remélek (Julia és Mason 2.), 2021

Érted küzdök (Kat és Evan 1.), 2021

Érted élek (Kat és Evan 2.), 2021

Fordította

VARGA CSABA

Copyright © 2018. Merciless by Willow Winters

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Varga Csaba, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítófotó © Pásztor Csaba

Modellek: Csarnai István, Tóth Tamara

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Tabakovits Nikoletta

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5703-10-4

Shawn-nak, a férjemnek,
aki hisz bennem, és aki valóra váltotta az álmaimat

Prológus

Carter

– Már sokkal korábban meg kellett volna basznom téged!

Emlékszem, az első napon hogyan sikoltozott és könyörgött, hogy engedjem szabadon. Gyűlöltem, és ő is engem.

Hiába szorítom erősen a torkát, hiába szikrázik végig az érintésem a testén, erőnek erejével megrázza a fejét, és közben végig a szemembe néz.

– Nem – suttogja, és a faszom még keményebbé válik, azért könyörögve, hogy büntessem meg az akaratommal dacoló nőt, aki folytatja –, ennek így kellett történnie.

Zihálva kapkod levegő után, becsukja a szemét és ívben megfeszül az ölemben ülő teste. Teljesen ki van szolgáltatva nekem, és most az enyém lehet durcás ajka is.

Az egész nő. Minden porcikája az enyém, és ezzel ő is tisztában van.

Az enyém.

1. FEJEZET

Carter

Nyakunkon a háború.

Két éve tudom, hogy így lesz.

Tik-tak. Tik-tak.

Az állkapcsom egy ideg az óra ketyegésével összhangban rángatózik, és ahogy ökölbe szorítom a kezem, kifehérednek a bütykeim. A vállamból árad a feszültség, és erőnek erejével arra kell figyelmeztetnem magam, hogy vegyek egy mély lélegzetet, és hagyjam, hogy múljon a stressz.

Tik-tak. Irodám falán egyedül ez a zaj vet visszhangot, és valahányszor lendül egyet az inga, csak fokozódik a haragom.

Mindig ezt érzem egy tárgyalás előtt. A mostani találkozó miatt még vadabbul izzik a vérem, és ahogy telnek a percek, egyre ádázabbul lüktet bennem az adrenalin.

A tekintetem a hatalmas irodai állóóráról átsiklik a mellette lévő polcra, majd onnan a lent terpeszkedő, mahagóniból és acélból készült ládára. Csupán egy méter mély, ugyanennyi magas és két méter hosszú. Régi könyvek veszik körül, feltűnés nélkül beolvad az irodám falába.

Túl sokat fizettem érte, hogy most itt lehessen. Képmutatás ez az egész. Az emberek valóságát a világról alkotott képük határozza meg, és én olyat festettem magamról, ahogy a számomra legmegfelelőbb módon láthatnak engem. A sok drága könyv, a műalkotások és a nemes fából faragott, fényesre csiszolt bútorok… Szemfényvesztés az egész.

Kivéve azt a ládát. A története életem végéig elkísér. A hosszú évek során azon ritka pillanatok egyikét jelenti, amelyekről elmondhatom, hogy meghatározták az életemet. Az a láda mindig velem marad.

Élesen csengnek a fülemben egykori gazdájának a szavai. Jól látom magam előtt, ahogy a fakó, zöld szemével a tekintetemet kerülve elmesélte a történetét.

Kisgyermekként ez a láda mentette meg az életét. Elmondta, hogy az anyja abban rejtette el, hogy megoltalmazza.

Nyelek egy hatalmasat, érzem, hogy kiszárad a torkom, és az emlékek hatására megfeszül a nyakam. Nagyon pontosan írta le a jelenetet.

Azt, ahogy gyermekként hozzábújt pánikba esett anyjához. Mégis megtette, amire az asszony kérte. Csendben elbújt a dobozban, és onnan hallgatta tehetetlenül, ahogy a gyilkosok lemészárolják az anyját.

Megpróbálta a ládával megváltani az életét. A története ráadásul arra emlékeztetett, ahogy az anyám a halála előtt elköszönt tőlem.

Bár meghatott a története, a fejéhez nyomtam a pisztolyt, és meghúztam a ravaszt.

Az az alak lopni próbált tőlem, majd úgy akart kifizetni a ládával, mintha csak kölcsönkérte volna az elsikkasztott pénzt. William remek tolvaj és mesemondó volt, de emellett egy ostoba seggfej is!

Nem kerültem volna ebbe a pozícióba, ha kedves és barátságos vagyok. Akkor magamhoz vettem a Williamet megmentő ládát, hogy általa arra emlékeztessem magam, ki vagyok. Hogy kinek kell lennem.

Gondoskodtam arról, hogy a láda mindig a szemem előtt legyen, valahányszor megbeszélést tartok ebben az irodában. Ránézek, mint egy emlékeztetőre, miközben újabb és újabb bűnözőkkel kötök üzletet, és ebben az elátkozott helyiségben mind nagyobb gazdagságra és hatalomra teszek szert.

Egy vagyonba került úgy kialakítani ezt az irodát, ahogy akartam. Mégis, ha porig égne, a legcsekélyebb erőfeszítés nélkül pótolni tudnék mindent.

Kivéve azt a ládát.

– Tényleg azt hiszed, hogy sikerülni fog? – Daniel fivérem hangját már azelőtt meghallom, hogy őt magát megpillantanám. Az emlékek ebben a pillanatban kihunynak.

Egy másodpercbe telik, mire rendezem az arcvonásaimat, ellazítom az állam, és félresöpröm a haragom, mielőtt Daniel szemébe néznék.

– A háború és az alku. Gondolod, hogy a faszi betartja a szavát, és ma éjjel a tied lesz az a nő? – pontosítja a kérdését.

Halkan felhorkanok, a válaszom egy önelégült mosollyal kísérem.

– Mindennél jobban vágyik erre. Elmondta, csapdát állítottak, és már megkezdődött az akció. Csak pár óra, és mindennek vége.

Daniel besétál az irodámba, berúgva maga után a nehéz ajtót –, majd megáll előttem.

– Biztos vagy abban, hogy tényleg bele akarsz keveredni ebbe?

Megnyalom az alsó ajkam, felállok, nagyot nyújtózom, és kinézek az ablakon. Hallom, ahogy Daniel megkerüli az asztalom. Keresztbe fonom a karom, és nekitámaszkodom a falnak.

– Nem fogunk semmibe sem belekeveredni – felelem. – Ők ketten játsszák le az egészet. A mi területünk ugyan közel van hozzájuk, de így sem érint minket az egész.

– Baromság! Romano azt akarja, hogy az oldalán harcolj. Ma éjjel kirobbantja a háborút, és ezt te is tudod.

Lassan bólintok, és ahogy felidézem Romano emlékét, a tüdőm megtelik a szivarja bűzével.

– Még van idő lefújni az egészet – figyelmeztet Daniel, én meg a homlokomat ráncolva összevonom a szemöldököm. Nem lehet ennyire naiv.

Hazatérése óta most először nézem meg alaposabban magamnak. Éveket töltött távol, amíg én minden kibaszott pillanatban azért küzdöttem, ami a mienk. Daniel elpuhult. Vagy talán Addison miatt lett belőle az, aki most itt áll előttem.

– Ez a háború elkerülhetetlen.

Ítéletként mondom ki a szavakat, a hangom megkérdőjelezhetetlen. Bár a birodalmam a félelemre és a haragra alapoztam, és egyetlen olyan lépést sem tettem, amelyet ne kísért volna egy földre rogyó holttest zuhanásának tompa hangja, kezdetben minden más volt. Nem lehet vérfoltos kézzel birodalmat építeni.

Sötét szeme összeszűkül, ahogy közelebb lép az ablakhoz. A tekintete köztem és az alattunk többemeletnyi mélységben húzódó, nagy gonddal ápolt kert között cikázik.

– Biztos, hogy tényleg ezt akarod? – kérdezi olyan halkan, hogy alig hallom meg. Nem néz a szemembe, az arckifejezésétől így is végigfut a hátamon a hideg, és libabőrös lesz a karom.

Eszembe jut, mi történt évekkel ezelőtt. Választás elé álltunk, és elhibáztuk.

Akkor még számított az, hogy akarjuk-e ezt az egészet, vagy sem.

– Ha két tűz között vagyunk – felelem, és odalépek Daniel mellé –, muszáj választanunk.

Bólint, a hüvelykujjával végigsimítja borostás állát, aztán mégiscsak rám pillant.

– És a lány? – kérdezi, miközben átható tekintetével a múltra emlékeztet. Mind a ketten harcoltunk, életben maradtunk, és egy tragikus ösvényen haladva jutottunk el oda, ahol ma vagyunk.

– Aria? – alig merem kimondani, hűvös hangom mintha csak tovább remegne kettőnk között a levegőben. Nem várom meg a választ, vagy azt, hogy ő mondja ki a nevét. A hangom feszültté válik. – Neki nem maradt választása.

Krákogok egyet, két tenyeremmel nekitámaszkodom az ablaknak, feltárul előttem a lenti mélység, és közelebb hajolva Addisonra pillantok.

– Mit gondolsz, mit tettek volna Addisonnal, ha sikerült volna elrabolniuk?

A testvérem álla megfeszül, de nem válaszol.

– Nem tudjuk, ki próbálta meg őt elvenni tőlem.

Megvonom a vállam, mintha ez az egész egyáltalán nem lenne lényeges.

– Akkor is. A nőket ki kellett volna hagyni ebből az egészből, ám ők mégis először Addisont vették célba.

– Attól ez még nem lesz helyes! – figyelmeztet Daniel felháborodva.

– Nem jobb, hogy mi kapjuk meg? – kérdezem félrehajtott fejjel, a fivérem ezúttal csak egy pillanatnyi gondolkodás után válaszol.

– Aria nem tartozik közénk. Nem olyan, mint Addison, és te is jól tudod, mit vár Romano, hogy tegyél vele.

Igen. Az ellenségünk lányával…

A szívem vadul dobog a mellkasomban, ritmusa az állóóra ketyegésére emlékeztet.

– Igen. Egész pontosan tudom, hogy mit akar. Hogy mit tegyek a lánnyal.

2. FEJEZET

Aria

Van pár dolog, amit tudnod kell rólam.

Reggelente imádok meginni egy csésze forró kávét. Ha lehet, legyen benne elég tejszín és cukor ahhoz, hogy elnyomja a koffein keserű ízét.

Este viszont a vörösbort szeretem. Fehéret nem ihatok, mert attól megfájdul a fejem, és óriási szenvedéssel járó másnaposság vár rám ébredés után.

Persze ezek a dolgok nem túl fontosak. Akkor fecsegünk ilyesmiről, ha nem akarjuk elárulni az embereknek az igazságot.

Na, de mi az, amit valóban tudnod kellene?

Aria Talvery vagyok, Falbrook legkegyetlenebb bűnözőcsaládjának leánya.

Esténként azért iszom bort, mert kétségbeejtően szükségem van rá ahhoz, hogy legalább pár órát aludhassak.

Csupán nyolcéves voltam, amikor a szemem láttára megölték az anyámat. Azóta nem volt egy boldog pillanatom sem, bár mostanra, a képmutatás nagymestereként, azt a látszatot keltem, hogy jól vagyok. Noha az apám egy bűnöző, mégis gondoskodik rólam, és elviseli a közelségem. Igaz, mindennap a tudtomra adja, mennyire fáj neki, hogy az arcomra pillantva csakis az anyámat látja maga előtt.

Erről a szemem tehet. Jól tudom.

Ugyanolyan mogyoróbarna-zöldes árnyalatú, mint anyué volt. Nyár végén, ősz legelején, az erdő szívében járva figyelhetsz fel ilyen lágyan keveredő színekre. Legalábbis néhai anyám szerint. Bizonyos szempontból nagyon költői volt. Ennek egy részét talán örökségül hagyta rám.

A következő tény – bár nem is tudom, hol tartunk –, hogy imádok rajzolni. Gyűlölöm az életem, ezért a vázlatokban és az elkent tintában keresek menedéket. Elrejtőzöm a létezésemmel óhatatlanul velejáró őrület és veszélyek elől.

A művészet iránti rajongásom, vagyis az egyetlen olyan dolog, ami még összeköt az anyámmal, vezetett el ebbe a bárba. Nyomába szegődtem annak a seggfejnek, aki ellopta a rajzfüzetem. Az az idióta azt hiszi magáról, hogy hihetetlenül mulatságos, én pedig egy ostoba vicc vagyok, vagy egy szabadon használható játékszer, mégpedig azért, mert nőként születtem a férfiak világában, egy veszélyes környéken.

Csakhogy a vérmérsékletem az apámtól örököltem. Így kerültem ide a Vasszív bárba a Church Streeten. Igen, ezt az utcát tényleg a templomról nevezték el. Ettől még ironikusabb, hogy falai milyen sok bűntettnek voltak szemtanúi.

Én pedig minden külső kényszer nélkül besétáltam ide az értékes rajzfüzetem miatt, és egyből beleestem az ellenség csapdájába.

Kelepce volt ez a javából, ám anyám a sorsra fogta volna. Igen, most mosoly ragyog az arcomon, de csak gúnyosan nézek magam elé, majd kényszeredetten elnevetem magam. Talán ez az egész az anyám hibája. Végül is az a rajzfüzet azért jelent felbecsülhetetlen értéket számomra, mivel abban rejtettem el az anyámról megmaradt egyetlen képemet.

Van még egy dolog, amit tudnod kell rólam. Ez a legfontosabb: nem vagyok hajlandó megtörni. Sosem adom fel a küzdelmet, és nem hátrálok meg. Senkitől nem félek, főleg nem Carter Crosstól. Attól a szemétládától, aki elrabolt a családomtól. Bezárt ebbe a cellába, és nyersen a képembe vágta, hogy az életem véget ért, és most már az övé vagyok.

Nem törhet meg a bántó szavaival. Nem tartok széles vállától és izmos karjától, amellyel lefoghat és fogságban tarthat. Nem érdekel elbűvölő mosolya és mocskos szavai sem. Nem számítanak a szemében villogó szikrák, hiába táncolnak egyre vadabbul és forróbban, valahányszor csak rám pillant.

Nem. Nem fogok engedni neki. Még akkor sem, ha ugyanaz a forróság izzik a mellemben és szétterjed a testemben.

Egy dolgot azonban tudnod kell a megtöréssel kapcsolatban: minél jobban megfeszülsz és bemerevedsz, hogy szembeszállj vele, annál könnyebben és hangosabban törsz meg, ha eljön az elkerülhetetlen vég.

Amivel nagyon is tisztában vagyok.

*

Egy nap mindörökre megváltoztatta az életem…

Egyfolytában cseng a fülem. Olyan erővel szorítom ökölbe a kezem, hogy kifehérednek a bütykeim. Minden egyes alkalommal ezt teszem, ha találkoznom kell apám társaival, azokkal a seggfejekkel!

Mintha mindjárt összeomlanék.

A szívem hangosan dübörög – bumm, bumm, bumm! –, ahogy elsétálok a Vasszív söröző üvegajtaja előtt. Úgy teszek, mintha nem akarnék bemenni. Az utcafronton hatalmas ablakok, jól látni a kinti jövés-menést; az üveg ráadásul golyóálló az idejáró vendégek miatt. Állítólag apám fizette ki a felújítás költségeit, ami meglehetősen valószínűtlennek tűnik.

Hideg. Önző. Kapzsi. Ezekkel a szavakkal tudnám jellemezni őt, bármennyire is gyűlölöm magam emiatt.

Hálásnak kellene lennem; szeretnem őt. Igaz, legalább hűséges vagyok, és ez az, ami számít. Ha valaki ilyen környezetben nő fel, gyorsan megtanulja, mi a lényeges.

A kirakat mellett nekitámaszkodom a sötétvörös téglafalnak, és egy gyors pillantást vetek az utca túloldalán a parkolóhelyre. Még nincsenek itt.

Ingerülten kifújom a levegőt, az őszi hidegben párafelhő támad előttem. Keresztbe fonom a karom.

Apám emberei ide járnak kikapcsolódni, és jól tudom, hogy Mika itt lesz.

Utálok egyedül ácsorogni, de nem várhatok arra, hogy valaki megmentsen. Remélem, hogy Nikolai is velük jön. Gyermekkorom óta a pajtásom – bár mostanra az apám katonája lett – és a védelmező angyalom. Egyetlen igazi barátomként már nem is egy alkalommal a helyére tette az a szemét Mikát, amikor az apám nem volt ott, hogy közbelépjen.

Bár tudom, hogyha Nikolai is eljön, a legcsekélyebb nehézségtől sem kell tartanom, mégis feldühít, hogy egyáltalán itt kell lennem. Hüvelykujjammal végigsimítom hideg tenyerem és felidézem magamban, hogy a rajzfüzet ott volt a kezemben alig néhány pillanattal azelőtt, hogy Mika bejött a szobámba. Abban pedig az a bizonyos fénykép – azért, hogy egy napon majd ihletet adjon.

Rajzfüzetet könnyű volna szerezni, ám nincsen másik olyan fotóm, amin együtt lennék az anyámmal. A halála évében készült.

Apámnak nincs ideje az „ilyen ostoba szarságokra”, ahogy ő nevezte. Amikor meghallottam a válaszát, még inkább összeszorult a szívem.

Borzongás fut végig a hátamon, ahogy kifújom a levegőt. Orromon és az arcomon érzem a hideget. Vékony dzsekim semmit sem ér. Fel sem tűnt, hogy a perzselő nyár után bosszúvágytól eltelve érkezett meg az ősz.

Az ablakon belesve elolvasom a bárpult fölé rakott itallistát. Csakis helyi söröket szolgálnak fel, mégpedig csapoltat. Talán ihatnék egyet, miközben várakozom.

Fülbemászó zene csapja meg a fülem, ahogy besétálok. Felgyorsul a szívverésem, ahogy észreveszem a bárpult előtt ücsörgő pasikat. Furcsa, hogy egy majdnem üres kocsmától jobban megijedek, mint egy zsúfolttól. A tömegben ugyanis el lehet tűnni.

Most azonban nyilvánvaló, hogy nem tartozom ide.

Mika talán éppen ezért gondolta, hogy megúszhatja a szemétségét – gondolom keserűen, miközben megpróbálok nem törődni a bennem élő rémült kislánnyal. Az a mocsok azt hiszi, ellophatja tőlem, mert apám nem fogja leállítani, én pedig még ahhoz is túl gyáva vagyok, hogy kidugjam az orrom a szobámból, ha nem hívnak.

Elszántan kihúzom magam, miközben odamegyek a pulthoz és leülök egy székre. Még egyszer átfutom a fejemben a tervem, nyelek egyet, elmosolyodom, és italt rendelek.

– Vodkát sprite-tal – mondom könnyedén, ahogy felcsusszanok a bárszékre és a pultos szemébe nézek. Biccent, könnyed mozdulattal a poharak után nyúl, összekoccintja őket, majd az egyiket megtölti jéggel.

Várom, hogy megérkezzenek apám emberei. Még akkor is, ha félek tőlük, mert tudom, mire képesek. Mika szemébe nézek és megmondom neki, hogy legkésőbb holnapig adja vissza a rajzfüzetem, aztán kisétálok innen. Nem fogok fenyegetőzni. Csak kérek. Az a fickó játszmázni akar velem, kötekedni, én viszont nem hagyok neki időt arra, hogy ezt tegye. Csakis azért lopta el a füzetet, hogy szemétkedhessen velem.

Imádja, ha szivathat.

A szél nekifeszül a tőlem jobbra lévő ablaknak, amitől összerezzenek. Úgy tűnik, hogy a bent ücsörgő férfiak közül senki sem figyel fel erre.

A figyelmemet annyira leköti a kocsma cégére, ahogy nekicsapódik a kirakatnak, hogy nem veszem észre a mellém lépő csapost.

Amikor a pohár csattan a bárpult juharfa deszkáján, meglepődve összerezzenek, majd belém hasít a félelem.

A beálló dermedtség és az ezt követő csend miatt feszültté válok. Mindenki engem néz. Nagy nehezen mosolyt erőltetek az arcomra, magam elé meredek, és köszönetet mondok a csaposnak.

Először elfog a szégyenkezés, aztán pedig a félelem, mivel rájöttek arra, hogy gyenge vagyok. Ekkor mindent elsöprő erővel rám zúdul a szorongás, hogy elszúrom ezt az egészet. Nagyon elszúrom.

Kis híján elhányom magam, mégis az ajkamhoz emelem a hideg poharat. Egy korty semmit sem ér az édes koktélból, de a második után is még mindig száraznak tűnik a torkom.

De bolond vagyok! Lenyalok egy csepp üdítőt az alsó ajkamról, leteszem a poharam a pultra, és közben a hátsó polc végén sorakozó üvegek sokszínű címkéit bámulom.

Nincs senki, aki kiállna értem. Már attól is nyugtalanná válok, ha csak a konfliktusra gondolok. Hasztalanul próbálok nyelni, úgyhogy inkább két kézzel megtámaszkodom a hideg bárpulton és lekászálódom a székemről.

Ragad a két tenyerem, és kis híján odaszólok a pultosnak, hogy kimegyek a mosdóba. Nem mintha érdekelné. Mintha bárkit is érdekelne.

A teljes jelentéktelenség érzésével indulok a pulttól balra, végig a szűk folyosón. Csak arra lehet menni, tehát a mosdók is valahol ott lesznek. Csupán pár lépést sikerül megtennem, amikor azt hiszem, eldörren egy lövés. Megfeszül a testem és megdermed a szívem. Jól tudja, ha most vadul zakatolna, a dübörgésén kívül semmi mást sem hallanék.

Nem sikoltoznak. Nincs itt semmi, csak a muzsika hangja. Alighanem képzelődtem a lövéssel kapcsolatban. A fejemben teljes a zűrzavar.

Becsukom a szemem, és megpróbálok lélegzetet venni. Ám az ismerős zajt hallva egyből újra kinyílik.

Nem egy pisztoly nyers dörrenésére figyeltem fel. A hangtompítóval felszerelt fegyverek nyöszörögnek így. Aztán tompa csattanással egy test zuhan a földre.

Bang, bang! Két gyors lövés egymás után, ezúttal már minden sokkal közelebbinek tűnik. Még egy dörrenés. Testemmel a falhoz tapadok, mintha az el tudna rejteni.

Kényszerítem magam arra, hogy megmozduljak, hátrafelé, és kiutat vagy egy rejtekhelyet keressek. Lehet, hogy rémült kislány vagyok, éppen csak életben maradva apám világában, de nem fogok egy kibaszott idióta módjára viselkedni.

Felgyorsítom a lépteimet, ahogy bekanyarodom, a puszta életben maradás hajt. De hiába szedem össze a bennem rejtőző parányi erőt, semmit sem ér.

Alig hallani a torkomból előtörő sikolyt, amikor egy vastag zsákot húznak a fejemre.

Elejtett retikülöm nekicsapódik a combomnak, ahogy megpróbálom megrúgni az előttem álló férfit. Nem sikerül. Leesik rólam a magas sarkúm, és most már több férfi röhögését is hallom.

Küzdök, de semmire sem megyek vele.

Jól tudom, nem csak egyvalaki fog le. A kezük erős, a testük kemény, mint a téglafal.

Mégsem állok le, rúgkapálok, bár semmit sem érek el. Ütni próbálok, kiabálok, rugdosódom, miközben tele vagyok rémülettel. Szeretném félrelökni a támadókat és elmenekülni. Semmit sem látok, de üvölteni tudnék a fájdalomtól, ahogy a karomat hátracsavarják.

Észreveszem, hogy már kint vagyunk, mert a szél a vékony dzsekim alá fúj. Rájövök, hogy egy autó csomagtartójába löknek be, meghallom a jellegzetes zajt. Testem nekivágódik a fémfalnak, miközben gyorsan rám zárják az ajtót.

Csönd.

Sötétség.

Vadul zihálok, amitől elszédülök.

Mire abbahagyom a sikoltozást, már érdes a hangom és a torkom lángol a hasogató fájdalomtól, valahányszor csak nyelni próbálok. Már nem ütöm a fémet. A csuklóimat feltörte és összevagdalta a bilincs. Minden izmom sajog a perzselően forró, remegtető fájdalomtól.

Egy másik érzelem uralkodik el rajtam. Nem pánik. Valami egészen más.

Nem is a tehetetlenség érzése. Nem erről van szó.

Amikor valaki tudja, hogy magára maradt, és semmi sincs rendben, és semmi jóra sem számíthat, akkor bukkan fel az elsöprő erejű, lerázhatatlan érzés.

Mindezek dacára a szívem továbbra is dobog. Csak éppen túl gyorsan. Minden annyira felgyorsul, hogy az már fáj. Nem tudom megállítani. Semmit sem tehetek.

Ha már minden tőled telhetőt megtettél, és nem maradt számodra más, csak az, hogy egyformán félj az ismeretlen és a nyilvánvaló dolgoktól, akkor csupán két szóval lehet leírni mindazt, amit érzel.

Színtiszta iszonyat.

3. FEJEZET

Carter

– Itt fogod tartani? – a fivérem nem annyira kérdésnek, inkább kijelentésnek szánja, ahogy körülnéz a cellában. Ötünk közül Jase a középső, és sosem kedvelte a köntörfalazást. Azt hiszem, nem tehetek neki szemrehányást a nyíltsága miatt. Emiatt viszont eszembe jut Tyler. Legfiatalabb öcsénk évekkel ezelőtt halt meg. Az emléke eltompítja a jelent, de csak egy pillanatra.

Jase nekitámaszkodik a szemközti falnak, lazán keresztbe fonja a karját, és várja a válaszom.

Már csak egy óra és indulunk. Csuklómon a Rolex minden halk kattogása arra emlékeztet, hogy az a lány az enyém lesz. Már csak az idő választ el minket egymástól.

A földön heverő vékony matracról a cella túloldalán lévő fém vécére pillantok.

– Azt hiszem, még egy széket is berakok ide.

Öcsém kérdő arckifejezése csak kissé változik. Ő maga talán észre sem vette, de én jól láttam. A csalódottságát. Az undort. Hallom kimondatlan kérdését, amit lenyel, mielőtt a tekintete a hátunk mögötti acélajtón állapodna meg. Mikor lettél ennyire elbaszott? Fogalma sincs róla.

– Valamire ülnöm kell – magyarázom hűvösen, szinte már játékosan, minta csak viccelnék.

Jase azonban mindenki másnál jobban ismer engem. Jobban átlát rajtam, mint Daniel vagy Declan. Ők hárman meg én; mi vagyunk a Cross fivérek. A három öcsém közül Jase áll hozzám a legközelebb.

Bármennyire is szeretném eltitkolni a világ elől, mennyire aggódom Aria megszerzése miatt, a testvérem átlát rajtam. Ezt abból is tudom, hogy milyen óvatossá vált a közelemben, amióta csak elmondtam neki a tervem.

– Na és meddig?

– Mit meddig?

– Meddig fogod itt tartani?

– Kellő ideig – mihez kellő? A kérdés ott lángol a szemében, de nem mondja ki, én pedig úgysem válaszolnám meg. Hazudhatnék, és azt mondhatnám, hogy addig, amíg véget nem ér a háború. Amíg ki nem derül, felhasználhatjuk-e a tárgyalások során, ha esetleg Talvery győzne. Ömölhetne belőlem a sok hazugság, ám az igazság egyszerű. Addig marad itt a lány, amíg el nem döntöm, mit akarok tőle.

– Nincs zuhanyzó – figyelmeztet.

– Van egy csap a vécé mellett, meg egy lefolyó. Majd rájön, mialatt itt lesz.

Telik az idő, és még dermesztőbbé válik a már amúgy is hűvös levegő. Jól tudom, ilyesmit korábban még sosem tettem, és most minden határon túlmegyek. Háború idején azonban nincs jelentősége a jónak és a rossznak.

– Kaphat tőlem mást is. Lassacskán – úgy teszek, mintha a kérdésére válaszolnék, pedig csak hangosan gondolkozom.

– Legutóbb, amikor idelent jártam, sikerült nagyon hasznos információkhoz jutnom – mondja Jase, aztán odamegy a cella sarkába. Tudom, hogy a lefolyó szélét vizsgálja, és azt nézi, maradt-e rajta vér. A helyiséget mindeddig egyetlen célra használtuk. Arra, aminek Jase a szakértője.

– Információkat akarsz kiszedni belőle? – kérdezi őszinte kíváncsisággal, de mielőtt bármit szólhatnék, még hozzáteszi. – Nem hiszem, hogy Talvery kívülállók előtt beszélt volna az üzleti ügyeiről.

Megdicsérhetném Jase-t az igyekezetéért, ám ez nem olyasmi, amibe szeretném bevonni őt vagy bárki mást. A megállapodásunk értelmében ez a lány az enyém, csakis az enyém. Azt tehetek vele, amit csak akarok. Ami őt illeti, a fivéreim, de bárki más is elmehet a picsába.

– Nem. Nem hinném, hogy bármit is tudna.

Jase nyugodtan sétálja körbe az apró helyiséget. Háromszor három méter. Ez éppen elég. Bakancsa megérinti a matracot, aztán bele is rúg. Nincsenek benne rugók vagy bármi, amit a fogoly esetleg fegyverként felhasználhatna.

Erről gondoskodtam.

– Csak egy matrac és egy szék? – kérdezi továbbra is kerülgetve azt, amit valójában tudni szeretne. Hosszú évek óta én vezettem a családot, és én hoztam meg a döntéseket. Az öcsémnek több esze van annál, hogy megkérdőjelezze a hatalmam, de még így is furdalja az oldalát a kíváncsiság. Majd meghal a kíváncsiságtól, hogy tudja, mit akarok csinálni azzal a lánnyal, vagy egyáltalán miért kell nekem. Én viszont kifejezetten izgalmasnak találom, hogy Jase ettől ennyire ki van akadva.

– Egyelőre igen. Azt hiszem, harcolni fog és minél kevesebb dolog van itt, annál jobb.

– Úgy véled, mindez azt jelzi, hogy megbízhatunk Romanóékban? Az az alak mindent kockára tesz, hogy elkapja és átadja neked a lányt, és te eléggé megbízol benne ahhoz, hogy bekapcsolódj a háborúba? Már ha tényleg elkapta és valóban átadja neked – Jase tovább próbálkozik.

– Senkiben sem bízhatunk meg – mélyen a szemébe nézek, ahogy folytatom. – Ez egy örök érvényű igazság. Csak egymásra számíthattunk. Így maradtunk életben, és ez az egyetlen módja annak, hogy továbbra is talpon maradjunk.

Jase meglehetősen okos. Azt hiszem, mindenki másnál hamarabb rá fog jönni arra, miért csinálom ezt. De hát éppen ez a feladata: minden szükséges információt összegyűjteni. Bármilyen eszközzel.

– Ez akkor valamilyen próba? – kérdezi töprengve. A homlokán az egyik ránc különösen mély. Nagy szerencséje, hogy a testvérem, és még mindig bűntudat gyötör, amiért belerángattam ebbe, és mind mélyebbre és mélyebbre vittem az általam teremtett pokolba.

– Romanoék Talveryék halálát akarják, és ez a vágy kölcsönös. Több mint tíz éve acsarkodnak a területek miatt. Romanóéknak szövetségesekre és segítőkre van szükségük. Csupán idő kérdése volt, hogy belemenjek a háborúba; a lány véletlenül lett az első áldozat. Akartam valamit, Romano pedig megadja nekem, így őt támogatjuk, nem pedig Talveryt.

– Áldozat? – mintha azt kérdezné, hogy tényleg meg fogom-e ölni a lányt.

– Mindketten tudjuk, hogyha az apja mellett marad, a halál vár rá… Vagy még szörnyűbb – vetem oda könnyedén és kijövök a cellából. Jase léptei visszhangoznak mögöttem.

– Miért mented meg? – a kérdéstől láng lobban az ereimben. A lánnyal felesleges kockázatot vállaltam.

– Hagytam, hogy az érzelmeim döntsenek.

– Ami nem jellemző rád – folytatja Jase a vájkálódást, én pedig kis híján ráförmedek, hogy most már tényleg menjen a picsába. Fogalma sincs arról, hogy Aria egyszer megmentett. Erről senki sem tud, még maga a lány sem. Egyelőre nem sikerült eldöntenem, gyűlölöm-e érte, vagy valami mást érzek.

– Ha véget ér ez az egész, mit csinálunk vele? – teszi fel a kérdést Jase.

Becsukom és bezárom az acélajtót, és a helyére húzom az álcázó festmény szélét, hogy eltakarja a hajszálvékony rést a keret mögött. Az ajtót gondosan elrejtettük. Ha valaki nem tudja, merre kell elhúzni a festményt ahhoz, hogy feltáruljon a titkos zár, esélye sincs az ajtó megpillantására.

A hangszigetelt cellát képtelenség megtalálni. Fala áthatolhatatlan, és olyan elektromos köpeny borul rá, amely működésképtelenné teszi a nyomkövető berendezéseket.

Jase kérdése akkor is visszhangzik bennem, amikor hátat fordítok a cellának: mit csinálok vele, ha ez az egész véget ér?

– Abba még nem gondoltam bele – válaszolom, és a hangvételem egyértelművé teszi, hogy vége a kérdezősködésnek.