Bár a történet egy részét valós események ihlették,
a szereplők elképzelt alakok, és bármely hasonlóság
valós személyekkel csupán a véletlen műve.

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

És újra felkel a nap, 2020

Mielőtt lemegy a nap, 2021

© Pap Éva, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítófotó © Olga Lioncat

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektúra: Csémi Judit

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Pap Éva

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5701-33-9

Ez a könyv a jó emberekhez szól. Azokhoz, akiknek meleg szívük van. Ők meg fogják érteni, mit jelent a megbocsátás.

(Barátnőm, S. H.)

„Semmi nem érdekel már, nem akarok választ kettőtök kapcsolatainak igazi természetére, nem akarom már tudni a részleteket, nem érdekel a »miért« és a »hogyan«? Két ember, egy férfi és egy nő között végül mindig oly szánalmasan egyforma a »miért« és a »hogyan«… Megvetnivalóan egyszerű képlet ez. Mindig azért és úgy, mert éppen lehetett és megtörtént, ennyi az igazság. Nem érdemes firtatni a részleteket a végén. De a lényeget és az igazságot érdemes és kell is firtatni, mert különben miért éltem?”

Márai Sándor: A gyertyák csonkig égnek

ELSŐ RÉSZ

LIZI

Ki az a nő, akit nézek? Nézz oda, csak ne olyan feltűnően! Az a vékony szőke? Nem, az a magas, hosszú barna hajú, telt csípőjű a kivágott felsőben. Végül is az sem baj, ha meglát, én kihúzom magam. Úgy tesz, mintha nem vett volna észre, mégis, látod, zavarban van. Inkább elvitelre kéri a kávét és a szendvicset. Gondolom, hogy ne kelljen ide ülnie mellénk, az egyetlen szabad asztalhoz. Gyorsan ki is fizeti. Jól látod, mintha remegne a keze.

Hogy ki ő? Megsúgom. A férjem volt szeretője.

Mikor történt? … Idén tíz éve. Az arab tavasz évében. Meg vagy döbbenve, ugye? Hihetetlen. Ezzel én is így voltam. Azt hittem, a híre eljutott hozzád is New Yorkba!

Azt mondod, hallani akarod, hogy jutottunk idáig. Van időnk? Mert akkor elmesélem neked. Hosszú lesz és bonyolult. Csak rendeljünk először kávét. Bár ebben a szép tavaszi időben akár sétálhatnánk is a rakparton, hogy hallhassuk a Pétervárad felől ideszüremlő dunai sirályok hangját. Elegánsak, fehérek, és a szárnytolluk olyan, mintha szürke festékbe mártották volna a végüket, feketébe a csőrüket és pirosba a vékony lábukat. Rajzolni sem tudnék szebbet. Egy időben jobban kedveltem őket, mint az embereket.

Emlékszel, amikor még nem itt, Újvidéken, hanem Baján éltem, egyedül? 1994 vagy 1995 volt? Neked elromlott a mosógéped, és Tomo segített. Egy műanyag lavórban hoztátok hozzám a mosnivalót a negyedik emeletre. Még most is hálás vagyok neked, hogy megismertem őt. Szerencse, hogy akkor még csak tervezted az amerikai utat, mint addigra már oly sokan, akik nem találták helyüket a széthullott Jugoszláviában. Te is elmentél velük, és nem jöttél vissza…

Milyen különös! Tomo és én 1998-ban összeházasodtunk, gyerekeink születtek, és néhány évvel később én, a magyar lány épp itt találtam meg önmagam.

Nyár végi napot képzelj el a bulvár mögött, a viszonylag csendes Miroslav Antić utcában. A bérház felső szinti lakásának ablakából rálátni a többi óvárosi ház és az idők porától elszürkült villák tetejére, amelyek mögül felállványozott toronyépületek és kész üvegpaloták emelkednek ki. Amikor először jártam itt, nem tudtam eldönteni, hogy ez egy évtizedek óta megdermedt város, vagy egy balkáni Tokió van születőben. Van itt valami különös, ami engem is a karjára vett. Az itteniek azt mondják, Újvidék, a város, az emberek maguk.

Olyan nap volt az, amikor a reggelek hűs árnyai a délelőtti nap sugaraiba vesznek, és a fákon túlsúlyba kerülnek a sárgás tónusok. Hét eleje lehetett. A gyerekek már az iskolában voltak. Gréti abban az évben, 2011-ben kezdte az első osztályt, Mario hatodikba járt.

Az apjuk is elindult munkába, de valami történhetett benne ott legbelül. Az is lehet, hogy már korábban. Talán valahol az úton visszafordult. Az idő rövidségéből gondolom, hogy épp kiérhetett a Pupin bulvárra, vagy már a Matica Srpska{1} Galéria előtti kis térnél, a háztömbünktől két percre megállt egy kicsit, amíg tétován vergődött a gondolataival. Később megértettem: annak az embernek akkor már nem az volt a kérdés, hogy megvall-e valamit nekem, a feleségének, hanem az, hogy mikor teszi meg.

A fürdőből hallottam, ahogy a kulcs belecsusszan a zárba és kattogva nyílik az ajtó. Határozatlan zörej. Nem akartam észrevenni, hogy volt ebben valami vészjósló. Azt gondoltam, valamit otthon felejtett. Bár olyankor mindig telefonált, hogy a fedeles fém öngyújtóját vagy a pénztárcáját vigyem magammal, és mielőtt megyek a színházba, ugorjak be vele a tervezőirodába, ahol dolgozott.

Sminkeltem magam. Emlékszel, húsz éve, amikor utoljára találkoztunk, még nem foglalkoztam ilyesmivel. De amikor közeledtem a negyvenhez, már mindennap ezt tettem. Szolidan, annak ellenére, hogy kezdettől fogva lassabban fogott rajtam az idő.

Botox? Errefelé is divat, de az ilyesmi nem az én világom. Inkább különleges, külföldön vásárolt bizsut, fülbevalót, cipőt hordok, amilyen csak nekem van – az mindig vonzott. Amióta jelmeztervező lettem, bátrabban öltözködöm. Szívesen viselek kalapot. Aznap is, amikor a férjem váratlanul hazajött, elhatároztam, ha megyek a színházba egyeztetni a rendezővel az egyik darab ügyében, felveszek egyet. Egy könnyű nyári kalap, pirosra festett ajak…

Kiléptem az előszobába, rúzzsal a kezemben. Ő elém állt. Egészen közel, mintha a vállamra akarta volna tenni a kezét, de a mozdulat megállt, még mielőtt elindult volna.

– Lizikém, nagy hülyeséget csináltam – mondta.

Ritkán szólított Lizikémnek, de akkor mindig kedvesebb volt. Az mindig olyan volt, mint egy simogatás. Soha nem gyanakodtam, hogy emögött színlelt hízelgés vagy bűntudat lett volna. Nem is volt. De most szégyenkezés bujkált a szemében, és a hangja reszketett. Úgy hiszem, inkább belém akart kapaszkodni, gondolván, én vagyok az erősebb. De ez nem az a helyzet volt, hogy segítő kezet nyújtsak neki.

Tudtam, jó ember. Simulékony, alkalmazkodó. Ha valaki megkéri, segít, és talán épp emiatt bármilyen társaság, jó és kevésbé jó, könnyen magával sodorja. Akár a kapcsolatunk elején, amikor még Baján laktunk, és Tomo Dégi Pityuval barátkozott.

A férfi magas volt, csillogott a szeme, és feltűnően sokat nevetett, de egy undok nővel jött össze. Kata szúrós szemű, vörösre festett hajú, flegma és savanyú volt. Pityu elmondta Tomónak, épp szakítani akart vele, azelőtt, hogy kiderült volna, várandós. „Így alakult” – vont vállat, és hozzátette, nem gondolta, hogy megismerkedésük után nem sokkal megeshet ilyesmi. Így becsületből mellette maradt.

Talán két évig jártunk velük össze, aztán elmaradtunk egymástól. Különösebben nem kedveltem őket a nő miatt, mert néhány találkozás után sem sikerült megtalálnom vele a közös hangot. Tomo azonban valami érthetetlen okból ragaszkodott hozzájuk, vagyis inkább a férfihoz. Valamelyik este, ahogy az emlékeimben kutattam, megkérdeztem, emlékszik-e rá, miért. Viccesen azt mondta, a banános pizzája miatt. Mert olyan jót sem előtte, sem utána nem evett.

Néhány éve, amikor anyámhoz mentünk látogatóba, Baján, a központban láttam őket. Még mindig harmonikusan voltak össze nem illők, ugyanúgy, mint huszonöt évvel ezelőtt. Katának a hajszíne sem változott.

A szememben az volt Dégi Pityu egyetlen bűne, hogy Tomo, két év kihagyás után, a társaságában szokott vissza a dohányzásra. Akkor még fiatalok voltunk, egymáséi, és jobban féltettem az ő egészségét, mint magamat. Mégiscsak egy életet terveztünk leélni együtt, minél hosszabban, és tüdőrák nélkül.

Igazad van. Pityu csak bűnbak és magyarázat valamire, nem oka az egésznek. Végül is, ennek a fickónak a rossznak nevezett társasága halvány fuvallat volt ahhoz képest, amibe az én férjem majdnem húsz évvel később sodródott. Ma már nem hibáztatom az őt akkor körülvevő személyeket, a férfiakat, akiket a barátainak és egyben talán valamilyen megfelelőségi, minőségi mércének tekintett. Ha a sorsszerűséget keresném, azt mondanám, nekik ott kellett lenniük. És közhelyes, de valami ok miatt mindennek így kellett történnie. Vagy sem.

Azt mondják, mindannyiunk életében vannak meghatározó emberek, akik hatnak ránk, akik olykor magukkal sodornak és észrevétlenül befolyásolnak bennünket. Akik révén más lesz az életünk. Tomónak ilyen volt Zoran. Régi ismeretség ez még a nyolcvanas évek végéről, a szabadkai gimnáziumból. Az érettségi után tizenöt évig nem is találkoztak, csak 2007-ben, amikor a hét- és a hároméves gyerekeinkkel áttelepültünk Újvidékre. Zoran ügyvéd volt, és ő hozta létre a férjem cégét. Minden itteni magyarral összebarátkozott, egyformán jól beszélte a szerbet és a magyart, és bőven voltak politikai kapcsolatai. Ahogy jobban megismertem, úgy vettem észre, nőügyei is. Jó ember volt, és tehetős. De a vak is láthatta, ugyanúgy kereste a boldogságot, mint más a pénzt. Talán még jobban is.

Később tudtam meg, hogy ő és Klaudia, a gyerekét egyedül nevelő nő évekkel korábban szeretők voltak, és a férfi még a szakításuk után is segítette. A cégalapítás után bő két évvel, 2010 tavaszán beajánlotta a Masarikova utcában lévő Nikolić és Társai Mérnöki Irodába, ahol az építészek mellett Tomo akkor már a saját elektromos tervező cégét vezette, amely addigra szépen fejlődött és egyre stabilabb lett.

Nyilvánvaló, egy ex megérdemel ennyi támogatást, ha a másik annyira odavolt érte, hogy negyvenévesen, kétgyermekes apaként majdnem elvált miatta.

Úgy gondoltuk, a barátunk barátja a mi barátunk is. Legyen akár a volt szeretője. Mit számít, ha különben értelmes, normális ember.

Tomóék irodájában mindig családias hangulat uralkodott. A Nikolić testvérpár, Dragan és Igor szakmájuk megszállottjai voltak, Klaudia pedig kiváló titkárnő. Ha nekünk kellett valahova kapcsolat, hivatal, biztosító, autószerelő, fogorvos, neki mindenhova volt. Készséges, igazi tündér. Finom zserbókat, tortákat sütött, és mindig vitt be kóstolót a kollégáknak az irodába.

Az Újvidéki Színházból, ahol dolgoztam, gyakran átugrottam ebédszünetben egy kávéra, mivel egysaroknyira voltunk egymástól. Klaudiával rövid idő után annyira közel kerültünk egymáshoz, hogy nyíltan beszélt a dolgairól, így mi is beengedtük őt az életünkbe. Ráadásul, ott lakott tőlünk néhány háztömbnyire a Liman negyedben, közvetlenül az egyetemi város szomszédságában, amelynek egyhangúságát a közeli Duna-parti sétány zöld lombú fái ellensúlyozták. Idővel egyre többször fordult elő, hogy Tomóval felugrottunk hozzá, és nála az étkezőasztalon, a tálcán is mindig akadt valami finomság.

A gyerekeink első látásra megkedvelték őt. Egyszer Tomo hamarabb végzett, de szüksége volt még valamilyen irodai aktára. Megkérte Klaudiát, amikor megy hazafelé, adja be. Mario és Gréti mohón vetette rá magát a két doboz narancszselés, csokiöntetű Jaffa piskótatallérra, amit hozott nekik. A kislány a nő nyakába kapaszkodott, annyira szimpatikus volt neki. Én rá sem ismertem a lányomra. Közvetlen, barátságos gyerek, de azt, hogy így viselkedjen egy idegennel, még sosem láttam.

Amikor a gyerekek meghallották, hogy róla beszélünk, felcsillant a szemük. Főleg, hogy Klaudia elvitte őket a Cirkoneo cirkusziskola egyik nyílt napjára. Oda is egy ismerősének köszönhetően jutottak be. Hogyne lett volna a gyerekeknek nagy élmény életükben először közelről látni, hogyan működik egy cirkusz!

A nő hamar a mindennapjaink részévé vált, és mi örültünk ennek az újabb barátságnak ebben a szétszóródott, kicsi magyar közösségben. Férjem kedvenc filmjének, a Casablancának a zárómondatában is elhangzik: I think this is the beginning of a beautiful friendship{2}.

Később velünk jött egy új butik megnyitójára a korzón. Olyan hely ez, ahol, amerre csak nézel, csillogó fogsorok, divatos öltönyök, kisestélyik, „minden hajszál a helyén” frizurák. Érkezéskor, akár a Nikolić testvérpár a feleségeikkel, mi is a sajtófal elé álltunk. Elegánsan, ahogy a többiektől láttuk, kissé egymás felé fordulva a fotósra mosolyogtunk, mint a hollywoodi sztárok. Tomo és én kissé széthúzódtunk, hogy Klaudia közénk férjen, mivel ő egyedül volt, és az építész munkatársak közül velünk barátkozott leginkább. A fotón látszik, hogy jól kihúzta magát, és egy hajszálnyival, talán kettővel is, Tomo felé fordult. Ha nem ismernél minket, azt gondolnád, az a tetszetős, magas nő a felesége.

Amikor elutaztunk valahova, ő locsolta a virágaimat, etette a macskát. Szívesen tette. Még a férjem bácstopolyai születésű, de negyven éve Norvégiában élő keresztanyjával, Gizellával is összeismertettük, amikor egy alkalommal Tomo hivatalos úton volt, és nem tudott elmenni érte a belgrádi repülőtérre. Barátnőnk szívesen vállalta a feladatot, így jutott el Szabadkára, ahol első útjuk anyósomhoz vezetett, hogy a gyerekeknek szánt, külföldről hozott ajándékokat rögtön ott pakolják ki.

Később Klaudia Gizellának is segített, amiben csak tudott. Beajánlotta orvosi kapcsolataihoz Újvidéken, és megoldotta a keresztanya felmerülő problémáit, mint amikor nem működött a nyomtatója vagy a mobiltelefonja, és hasonlók, amikkel mi évekig vesződtünk, egyre jobban belefáradva. Így aztán ezekért a segítségekért még mi is hálásak voltunk neki.

Aztán Tomo egyik este otthon váratlan dologgal állt elő:

– Klaudiával arra gondoltunk, hogy együtt futnánk esténként a rakparton. Legalább ösztönözzük egymást.

A konyhában voltunk, ő a vágódeszkán szalámit karikázott.

– Hmm. Ez igazán jó ötlet! Neki jutott eszébe? – kérdeztem, és hátulról hozzábújtam. Az államat a vállgödrére eresztettem és átkaroltam a pocakját.

– Én találtam ki. Gyere te is! – felelte huncutul, és felém fordította a fejét.

– Azt akarjátok, hogy biciklivel tekerjek utánatok? – nevettem, miközben elengedtem, és elemeltem előle egy falatot.

Szívesebben jártam jógaórákra, mint hogy a futástól szúrjon az oldalam és másnap ne bírjak lábra állni. Nekik meg amúgy is volt mitől megszabadulniuk.

Az egészséges életmód része a megfelelő diétás étkezés is. Zöldséglevek, spenót és alma, frissen turmixolva. Egy vagy két személyre, nem nagy különbség. Klaudia minden reggel készen vitte az irodába. Nem mondtam senkinek, de kifejezetten örültem, hogy ilyen pepecseléssel nem nekem kell foglalkoznom.

Látom, ráncolod a homlokod, és nem tudod, legszívesebben most sírnál vagy nevetnél ezen. Tudod, mindig nevetségesnek tartottam, ahogyan a férjükre túlzottan féltékeny nők viselkednek. A férfi még a tekintetét sem emelheti egy másik nőre a jelenlétükben. Ha önkéntelenül mégis megteszi, fél óra szekálástól akár egy hónapig tartó szexmegvonás is lehet a büntetése. Más kérdés, milyen állattá változik az ilyen abban a pillanatban, ha nincs mellette az asszony. Láttam már rá példát…

Tény, hogy a mi közös tizenöt évünk alatt is előfordult, hogy veszélyt éreztem. De azokban az időkben egyébként is sokkal jobban meg kellett küzdenünk mindenért, és épp ezért jobban vigyáztunk egymásra. Nem úgy, mint ekkor, amikor minden olyan biztosnak tűnt. Sajnos, a veszélyt jelző vörös lámpa nem villant föl a szemem előtt…

Egyik nap, amikor épp bent jártam az irodában, a nő a számítógép előtt ült, és valamit nem értett. Végül Tomót hívta, hogy segítsen neki. Ő félig mögé állt, és én úgy láttam, hogy Klaudiának, ahogy a számítógép egerét markolászta, finoman remeg a keze. Valami azt súgta, ez nem a főnök jelenléte okozta feszültség. De olyan halkan súgta ez a valami, hogy már kételkedtem benne, nem puszta képzelődés-e az egész. Végül lehetetlennek tartottam, hisz rajtuk kívül még ketten dolgoztak abban az irodában, és ez a nő azokkal is éppolyan kedves volt, mint a férjemmel.

A kérdés megoldódott. Utána Tomóval megbeszéltem, tudna-e kora este a gyerekekkel lenni, amíg nekem próbám van. Ami a futást illeti, nem volt ellenvetésem. Végül is családilag barátok voltunk. Mi más lettünk volna?

Tomóval elszívtunk egy szál cigarettát, és miközben egy nagyobb munkáról, valamelyik új bevásárlóközpont építéséről beszélt, erről a nőről gondolkodtam. Nem tudtam eldönteni, hogy a tökéletlenségei, az aszimmetrikus fogsora, a csápszerű ujjai és a hegyesre formált körmei ellenére szép, vagy nem szép. Hogy okos-e, vagy csak annak látszik? Csak azon nem gondolkodtam el, veszélyt jelenthet-e rám, vagy sem. Az mindennél nyilvánvalóbb volt, hogy kissé mesterkélt. És egy férfinak vajon mi tetszik az ilyen nőben? Zoran annak idején mit szeretett rajta?

Zoranba szerelmes volt. És a férfi is lángolt érte egy ideig. Róla mindenki tudta, hogy jó autója van, és nyilvánvalóan pénze is annyi, amennyitől egy nő szépeket álmodhat.

– Mitől hátráltál meg? – kérdeztem egyszer, amikor felugrott hozzánk egy kávéra.

– Első osztályú az ágyban, a konyhában, a munkában! De egy idő után megfojt.

Próbáltam elképzelni, milyen az, amikor egy nő megfojtja a férfit. Hogyan lehetséges ez? A fizikai erejénél fogva nehezen képzelhető el. Azt mondta, higgyem el, meg tudja. A túlzó gondoskodásával és az egyre erősebb ragaszkodásával. De ez még a Jocó előtt volt jóval, akivel Klaudia azután együtt élt.

Folyton azt hallottuk, hogy öt évig próbálkoztak gyerekkel, és orvostól orvosig jártak, sikertelenül. A véglegesen elzáródott petevezeték. Az volt a baj. Az egész, ahogy ismételte, amint szóba jött a téma, úgy működött, mint a propaganda. Nem számít, hogy mennyi igaz belőle, de minél többet hallod, egy idő után elhiszed. Ő is, én is, a barátai is. Mind elhittük. Nem is értem, hogy nem gondoltam végig: ha megmondták, hogy az elzáródott petevezeték miatt nem lehet gyerek, akkor miért próbálkoztak mégis? Végül szétmentek.

Klaudia, amikor az irodába került, több mint egy éve nem volt kapcsolatban, és már tizenhat éves volt a még korábbi házasságából született fia. Őszintén örültem volna, ha talál magának valakit. Valahányszor, amikor együtt voltunk, felajánlottam neki hol ezt, hol azt, hogy összehozom őket, de mindig csak összeszorította telt ajkát és megrázta a fejét. Aztán egy nyár végi napon, a Hajós felbukkanásával felcsillant a remény.

A Hajósnak – akinek, meggyőződésem, senki nem ismerte az igazi nevét, – a Ribaracon{3} volt egy úszóháza, amelyen több szórakozóhelyet üzemeltetett. Volt köztük étterem, kávézó. Ez volt a látványos része a munkájának. Bár én úgy sejtettem, a lényeg a Bécsből átcsempészett cigarettában és alkoholban rejlett, amelyből jóval az átlag fölötti színvonalon élt.

Ő aztán hónapokon át ostromolta a nőt, és végre találkoztak, többször is. Bár az homályos maradt számomra, hogy mikor és mennyire kerültek közel egymáshoz…

Szép, meleg ősz volt 2010-ben, és emlékszem, a környéken a magas fák heteken keresztül fokozatosan hullatták sárga és vöröses leveleiket.

Egy reggel Tomónak dolga akadt Péterváradon. Gondoltam, vele megyek, és amíg üzleti ügyeit intézi, beugrok a múzeumba, hogy megszerezzem egy bajai barátnőmnek egy régebbi kiállítás plakátját, amire régóta vágyott. A férjem mellett ültem a kocsiban. A Radnička és a Stražilovska utca kereszteződésénél, szemben velünk a járdán, feltűnt Klaudia. Integettem neki. Ő álmosan, kócosan intett vissza, és Tomo vette észre, hogy az előző napi ruháját viseli. A férjem az egyik kezével kormányzott, a másikkal nyomkodta a telefonján az üzenetet: „Hoppá…, nem aludtál otthon?” Összenéztünk. Én örültem, ő meglepett volt. Aztán jött a válasz. „Mi közöd hozzá!” – és egy kacsintós hangulatjel. A nő értett a titokzatoskodáshoz, hogy jól felhúzza a másikat. Ez az, amihez nekem soha nem volt érzékem.

Arra gondoltam, a Hajóssal tölthette az éjszakát. Más férfi nem volt körülötte, azt megmondta volna.

Később, a mérnöki iroda teakonyhájában kettesben maradtam vele, hogy kávét főzzünk.

– Jóképű a fazon? – kérdeztem, ahogy a kezébe adtam a kávészacskót, amikor a dzsezvában már forrt a víz.

– Nem néz ki rosszul – felelte, és az edénybe szórta a kávét.

– Van pénze? – mosolyogtam rá, karba tett kézzel, a falnak támaszkodva.

– Jól keres – morogta, és akkor maga elé nézve felnevetett.

– Tetszel neki, ugye? – hajtottam félre a fejem, és azt gondoltam, manapság minden nőnek fontos az anyagi biztonság. Amikor pedig itt van egy férfi, akinek mindene megvan, milyen butaság lenne kihagyni ezt a lehetőséget.

A Hajós kitartóan hívta randevúra, küldözgette neki az üzeneteket. Amikor elutazott Kopaonikra a családjával, éjjel a sötétben a hegyoldalból hívta őt. Megígérte neki, hogy elválik az asszonytól, és hogy Kamenjaron{4}, közvetlenül a folyó Újvidék felőli partján, ahol abban az időben kezdtek el egymás után megjelenni az újgazdagok illegálisan felépített házai, ott nézett ki egy telket közös jövőjük biztosítékaként. Klaudiának tetszett a férfi, de azt mondta, nem az igazi. Én meg azt gondoltam, egyszer csak beadja a derekát.

Elhiszed, hogy ebben a helyzetben eszembe sem jutott féltékenynek lenni…?

Még azon a télen felvarratta a szemhéját, aztán áprilisban lízingelt egy autót, és azt mondta, a Hajóstól kapta hozzá ajándékba az ötvenezer dináros{5} alufelniket. Ha már adta neki, miért ne fogadta volna el, nem?

Te, szerinted rosszmájúság azt gondolni, hogy ekkora ajándékot az embernek nem a két szép szeméért és a mosolyáért adnak? Hacsaknem az van, hogy az a valaki annyira szerelmes – noha akkor elég régimódi lehet. Egy ismerősöm nagyapja mondta egyszer: „Ó, ez régen is úgy ment, mint ma, csak akkor még tettünk egy-két udvariassági kört, mielőtt felhajtottuk a szoknyát” – és legyintett. Nem tudom, hogy a Hajós ilyen régimódi lehetett-e…

Ízlik a kávé? … Ugye? Örülök! Ezért is szeretek ide járni… Szóval, azon a délelőttön, amikor Tomo váratlanul visszajött és elém állt, ott voltunk az előszobában egymással szemben.

– Drogot csempésztél, fegyverkereskedelembe keveredtél, embert öltél, vagy mit csináltál? – kérdeztem tőle. A fejemben ezek voltak a legrosszabb lehetőségek, és biztos voltam abban, bármelyik is legyen közülük, túl fogjuk élni. Annyi nehézséget és nélkülözést átvészeltünk már együtt, nem gondoltam mást, mint hogy bármit is tett, kitartok mellette.

– Klaudia… A gyerek… – Lassan csúsztak ki a szavak a száján, és amikor a nő nevét kimondta, bevillant egy kép. Egy valóságos kép. Megszédültem, a lábamból pillanatról pillanatra szökött ki az erő, és most nekem kellett volna megkapaszkodnom valamiben.

A kapcsolatukról még nem mondott semmit, de én már attól a pillanattól kezdve hosszú ideig nem tudtam kiejteni ezt a nevet, legfeljebb a kezdőbetűjét. Gyakran csak körülírtam, vagy ha nagyon tehetetlen voltam, Kurvának neveztem. Később már Tomo is így hívta. Sohasem kérdeztem meg, hogy a mellettem való elköteleződését vagy a nővel szembeni érzéseit akarta így kifejezni. A név bántott, belém mart, és úgy éreztem, minden ilyen nevű nő egy vele.

K. fotóját két hónappal azelőtt láttam a Facebookon. Akkor már több hónapja felmondott az irodában, és szó nélkül kivonult az életünkből. Nem beszéltünk róla otthon, és nem is faggattuk, miért, de valahogy úgy alakult, hogy nem kerestük egymást. Mégis gyakran eszembe jutott. Egyszer kávézni is elhívtam, de nem jelentkezett, és akkor hagytam. Gondoltam, talán a részéről ez nem is barátság volt.

A képen a sötét hajú nő a Duna parkban a kis tó előtt állt, oldalt a háttérben gyerekek totyogtak, a feje fölé lágyan omlottak az óriási fűzfák még zöld levéllel teli ágai. Büszkén kihúzta magát, mint mindig, de úgy tűnt, mintha meghízott volna. Húsos fajta, de szerintem így is csinos volt, az arca kifejezetten vonzza a tekintetet a bűvölő sötét szemével és íves, telt ajkával.

Én egyedül őt láttam a képen, de egyik közeli ismerőse kettejüket fedezte fel rajta, és onnantól mindenki gratulált neki. Kétszáz lájk gyűlt össze a poszt alatt. Csak néztem, furcsálltam amiatt, hogy majd egy éven keresztül baráti viszonyban voltunk, mindössze két háztömbbel odébb lakott, és nekünk nem is szólt. Arról nem beszélve, hogy a bő egy év alatt, amíg az irodában dolgozott, a Hajóson kívül én nem láttam körülötte más lehetséges apajelöltet.

A képet este megmutattam Tomónak.

– Te, nézd! Ezért tűnt el?

Hosszan nézte, méregette, fókuszált. Az arca megnyúlt.

– Basszus, ez terhes!

Így mondta, de érzelem nélkül. Én meg szinte felháborodva azt hajtogattam, hogy nem értem, emiatt miért kell valakinek eltűnnie.

– Te mit gondolsz? – faggattam. Ő nem gondolt semmit. Tudhattam volna, hiszen a környezetemben élő férfiak többsége soha nem gondolta túl a dolgokat. Én viszont egész este ezen rágódtam, meg azon, hogy ha már így alakult, Klaudia kitől terhes. Noha a kérdés csak rá tartozik, mégis elgondolkodtam. Ha negyvenéves lennék, évek óta egyedül élnék, és nevelném a majdnem nagykorú, még mindig nem önálló fiam, emellett dolgoznék, hogy eltartsam őt és magamat, mi vinne rá a gyermekvállalásra?

Nem értettem. Nem is az én dolgom. Megfordultam az ágyban. Akkor sem értettem. Felkeltem, mert nyugtalan voltam. A teraszajtón át az Újvidék fölött elsikló repülőgépek fényes pontjait fürkésztem. Nem bírtam őt kiverni a fejemből. Én is nyomhattam volna neki egy lájkot, vagy egy piros szívet, mint a barátai. De sértődésből nem tettem, mert nekünk nem szólt.

Szerettem volna megérteni a miérteket, mert úgy működöm, hogy meg kell értenem az összefüggéseket, hogy világosan lássam és elfogadjam a tényeket.

– Hagyd már abba! Az ő dolga – morogta Tomo, és a fal felé fordult. Ráhagytam. De másnaptól fogva, amerre mentem a városban, és bárki közös ismerőssel találkoztam, elmondtam, mit láttam, és kérdezősködtem, hátha valaki tud valamit. Senki nem tudott semmit. Eszembe sem jutott, hogy csak felhívjam és megkérdezzem magam, annak ellenére, hogy azt hittem, valaha barátok voltunk.

Most azt gondolod, hogy amikor azon a délelőttön az előszobában Tomo szájából elhangzott az a két szó: K. és a gyerek, akkor tomboltam a dühtől vagy rám tört a sírás. Nem. Meghasonlottam. Egyszerre voltam a moziban a néző az első sorban, akit a hetedik percben egy tragikus pillanattal ránt magával a film, és az is, aki akkor kínosan felnevet. Mindez még felfoghatatlan és értelmezhetetlen volt számomra.

A férjem ott állt előttem, és annyi együtt töltött év után én akkor azon az emberen azt láttam, arra is felkészült, hogy telipakolom a bőröndjét és utánahajítom. Tudom, bolondnak gondolsz majd, de pont ez nem jutott eszembe.

Ilyenkor a filmekben a nők jelenetet rendeznek, elbőgik magukat, őrjöngenek, rácsapják a másikra az ajtót vagy a fejükhöz vágják a nászajándékba kapott Zsolnayt. De én nem.

A lábamból elszállt az összes erő. Azt mondtam, most várj, le kell ülnünk, hogy felfogjam, mi történik.

Az neked már megfordult a fejedben, hogy az élet írja a legcifrább történeteket, és nem az írók? Miért gondolom? … Nem is tudom… Talán mert ez olyan bonyolult és érthetetlen…

Néhány lépés volt csak a nappaliig. Odatámolyogtam, és lerogytam a kanapéra. Felfogtam, az valóság, hogy a férjem bejelentette, gyereke lesz egy másik nőtől.

– Hogy tehetted ezt? Mikor minden rendben volt… – kezdtem összetörve, és tenyeremmel eltakartam az arcom.

Egy ideig ott ültem felhúzott lábbal, mozdulatlanul. Aztán leengedtem a kezem, de nem tudtam ránézni. A tévénk fekete képernyőjét bámultam, amelyből visszatükröződtek elmosódott kontúrjaink és a közénk telepedett sötét árnyak. A képzeletem lassan kidolgozta a filmkockákat, ahogy azon az átkozott utolsó napon az a nő hanyatt fekve széttárja a lábát, és az én férjem néhány pillanat alatt anyává teszi őt. Az ő nappalijában, az égővörös színű kanapéján. Az egész olyan szürreális és sokkoló volt. Lebénultam.

Tomo egyméternyire ült mellettem.

– Lizi, nagyon sajnálom. Tudom, hogy ez most fáj neked…

Ez kevés volt, és abban a helyzetben kevés lett volna tőle bármilyen más mondat.

Nem fordultam felé. Közben fészkelődhetett, mert megreccsent a parketta. A gyenge pontoknál a fa egy kicsit mindig tovább reped, mert szárad vagy mert feszültség keletkezik benne – akárcsak bennünk, emberekben. Csak mi nem hasadunk szét olyan könnyen.

– Nem elég, hogy megcsaltál, még gyerek is lesz… Istenem! – sóhajtottam, és akkor már remegtem.

Nem értettem, hogy jutottunk el idáig. Abba a kérdésbe bele sem mertem gondolni, szeretett-e engem. Ültömben a kérdezés is nehéz volt, de muszáj. Amikor már eléggé nyomott a súlya, mély levegőt vettem, hogy könnyebben kibukjon belőlem. Azt akartam tudni, amire talán egyértelműbb választ lehet adni: mikor kezdődött és meddig tartott.

Azt hiszem, itt kikapcsolt a szív. A gondolatok pedig, mint a karámból kitört lovak, messzire vágtattak a realitástól. Azt gondoltam, ha rövid ideig tartott, akkor csak kicsit fog fájni.

Hallgattam, és vártam, hogy válaszoljon, közben még mindig magam elé néztem, de néha elfordítottam a fejem. Nem akartam, talán nem mertem látni arcának rezdüléseit, inkább a régi tölgyparketta repedéseit és göcsörtjeit bámultam tompán. Úgy nem fájt – vagy nem annyira.

Nem tudtam azt sem, hogy amit most hallani fogok, melyik a három közül: egy rég kitalált sztori, most gondolja ki, vagy igazat mond.

Csak ekkor néztem rá. Ő már felém fordult, és meglepett, hogy nyitott volt – amennyire nyitott lehet ilyenkor az ember. Úgy kérdeztem, tényleg, mint egy vizsgálóbíró: tárgyilagosan, szív nélkül, mintha azt szerettem volna tudni, mit érzett 1992 júniusában, amikor elkezdődött a háború, és – az ebédlőasztalon hagyva a behívóját, öccsére, Kristijanra bízva a szülőknek szánt búcsúlevelet – néhány konzervvel egy hátizsákban Kelebiánál átlépte a határt. És emlékszik-e, hogy a bajai rokonainál – ahova egyszerűen bekopogott és befogadták – aznap este mit vacsorázott?

Igyekeztem higgadt maradni, amennyire ilyen helyzetben lehet, de belül egyre nagyobb lett a zűrzavar. Inkább biztonságosabb, apró léptekkel akartam araszolni előre, és tapogatózni a sötétben, mint egy vakmerő ugrással zuhanni a mélybe.

Magamtól soha nem jöttem volna rá, mikor kezdődött köztük az a valami, amit nem szeretnék kimondani. Ugye értesz? … Most ne nézz így rám.

2010. nyár elején a barátnőmmel, Szilviával Belgrádba utaztunk. Nem volt ez túl régi kapcsolat. A fiaink az iskolai kosárlabdacsapatba jártak együtt. A kezdeti megismerkedés után én eljártam a nővel kávézni, Tomo gyakran találkozott Gáborral, a férjével, akinek használtautó-kereskedése volt Újvidéken. Mellesleg a férjemtől hallottam, hogy hol ezzel, hol azzal csalja a feleségét. Azon azonban még jobban megdöbbentem, hogy ezt még el is mesélte. Ők ketten valamelyik kávézó teraszára jártak a korzón, aztán egy idő után már négyesben is elmentünk étterembe. Különösen a Romansa Restorantot kedveltük. Itt készítették a legfinomabb uštipciket, az apró sülthús-pogácsákat, remek kemencés burgonyával. Ilyesmit először itt, Újvidéken ettem, és azonnal a kedvenc ételem lett…

Szilvia és Gábor akkoriban újították fel a belvárosi lakásukat, és mivel látták, hogy értek a színekhez, az anyagokhoz, megkértek, segítsek kiválasztani az új textíliákat, tapétákat. Élveztem a dolgot. Egy nap belefért az életembe. Belgrádot is szerettem, a nyüzsgését, a hullámvasútszerűen emelkedő és süllyedő egyenes bulvárjait, a Szávát, ahogy a Kalemegdani várnál{6} a Dunába torkollik. Az utcazenészeit, a sétálóutcáját telis-tele könyvesboltokkal, a hangulatos kávézóit és éttermeit. Bizonyos részei, különösen a belvárosnak ez a része és a Köztársaság tér, ahol a Nemzeti Színház és a Nemzeti Múzeum áll, emlékeztetett a csodás Budapestre.

Én vezettem, és közben beszélgettünk.

Általánosságban imádok tervezni. A jelmezeket is előbb elképzeltem a fejemben, és amit nem tudtam a rajzaimmal elmondani a rendezőnek vagy az alkotótársaknak, azt szavakkal festettem meg. Úgy, mint akkor Szilviának is, hogy milyen összhangban lesz a tapéta és a függöny mintája, meg a szőnyeg… Ő egyik pillanatban váratlanul témát váltott, és azt kérdezte, Tomo és köztem minden rendben van-e. Nem értettem a kérdést, és arra gondoltam, milyen tapintatlan, hogy félbeszakít. Mintha nem is lenne fontos a saját lakása!

A Belgrád felé vezető autópályán az elsuhanó fák sűrűje egy óriási, zöldes akvarellre emlékeztetett. Délelőtt volt, a nap oldalról, a vállam felől sütött. A napellenzőt mégis automatikusan lehajtottam.

Valami visszatartott, hogy a bensőmre hallgassak. Nem akartam szembenézni a valósággal, tudomást venni a nyilvánvalóról. Csak évekkel később jöttem rá és ismertem be, hogy az a valami én magam voltam.

Ennek ellenére elérzékenyültem. Melegség áradt szét a mellkasomban. Olyan jóleső melegség, ami magától jön. Akkor volt életünk legkiegyensúlyozottabb időszaka. Az éveken át tartó gürcölés és egzisztenciális nehézségek után végre adósságok nélkül. Az életünket jól fizető munkák, utazások, elégedettség töltötték ki. Szilárdul hittem, hogy teljességgel. Ám a házasságunk egy nyílegyenes vasúti sínen száguldott, csak a bódulattól nem éreztem, hogy az a sín kissé lejt.

– Minden olyan jó, én szeretem Tomót – válaszoltam összeszorult torokkal a barátnőmnek. Ahogy kimondtam, a szememből kigördült néhány könnycsepp…

A férjem ott, a kanapén, előbb lehajtotta a fejét, majd a szemembe nézett és azt mondta: „Emlékszel arra a napra? Aznap kezdődött”. És pontosan visszaidézte, hogy az irodában előre bejelentett áramszünet volt. Ő és K. nálunk, a mi lakásunkban, amikor én Újvidékről Belgrádba utaztam, a tudtommal végeztek el valami munkát. Hogyne, hiszen szinte barátok voltunk!

Megjelent a szemem előtt az étkezőnk kerek üvegasztala, ahogy ők ketten ott ülnek a laptop mellett. Tomót ismerve főzött egy török kávét, mielőtt… És itt a fejemben hirtelen elsötétült a mozivászon. Nem akartam tovább nézni a filmet. Lehajtottam a fejem, behunytam a szemem, és úgy hallgattam a hangját, ahogy elmondta pontosan, mikor lett vége.

A következő év májusának közepén, vagyis öt hónappal azelőtt, hogy ott ültünk a kanapénkon, akkor. Arra a napra is emlékszünk mindketten. Május tizenkettedike. Amikor legszebben zöldellnek a fák. „Egy délután, egy váratlan, gyors szex, aminek már se íze, se értelme nem volt” – így idézte fel.

Kínomban kárörvendtem: az legalább már nem volt jó.

{1} A legrégibb szerb irodalmi, kulturális és tudományos intézet. 1826-ban alapították Pesten vagyonos szerb kereskedők adományaiból a szerb nemzet szellemi felemelkedésének elősegítésére. 1847-ben létrehozták az intézmény múzeumát, egy szerb nemzeti gyűjtemény kialakítása céljából. A Matica Srpska 1864-ben Újvidékre, a „szerb Athénbe” tette át székhelyét. 1947-ben az intézet múzeumának archeológiai, numizmatikai és etnográfiai gyűjteménye átkerült az újraalapított Vajdasági Múzeum állományába. A múzeum műgyűjteményéből létrejött a Matica Srpska Galériája, ami 1958-ban foglalta el mai székhelyét.

{2} Azt hiszem, ez egy csodálatos barátság kezdete.

{3} Újvidék zöldövezeti része a Duna partján, éttermekkel, nyaralókkal és apartmanokkal kiépített pihenőhely. Jelentése: Horgász-sziget.

{4} Köves nevű üdülőtelep Újvidék Duna menti részén.

{5} ötszáz eurós

{6} Belgrád egyik része