Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Első tánc, 2016

A főnök, 2017

Egy év Rómában, 2018

Az igazság nyomában – Igazság I., 2018

Az igazság árnyékában – Igazság II., 2019

Az igazság ára – Igazság III., 2019

A főnök 2., 2020

Első tánc (bővített kiadás), 2020

Orosz rulett, 2020

Egymás szemében, 2021

Már csak 9 hónap, és találkozunk! –
Napló életed legcsodásabb kihívásához, 2021

A napfény földje – Szabadon-sorozat I., 2021

© Baráth Viktória, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kővári Bettina

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5701-44-5

1. FEJEZET

A hajnali napfény narancssárgára festi a virágok szirmait. Nagyot kortyolok a kávémból, miközben igyekszem minden pillanatot kiélvezni, amit nyugalomban tölthetek. Figyelem, ahogy a távolban hullámzó tenger vize eléri a partot. Úgy csapódik a szikláknak, mintha mindent le akarna rombolni, de végül a kő erősebbnek bizonyul nála. Ezt felismerve visszahúzódik, hogy ismét erőt merítsen egy újabb támadáshoz. Csodálom a természetet. Sosem adja fel, bármilyen harcról is legyen szó.

Magamhoz veszem a kosaramat, de ahogy a tárolóba megyek, a jókedvem alábbhagy. A biciklim gumija teljesen leeresztett. Eddig is gyakran előfordult ez a probléma, de mit tehetnék? Csak a hegyes kavicsos úton tudok feljutni a házig, ezért a boltban már gyakori vendég vagyok, amikor új belsőt kell venni. Mrs. Green már nemegyszer tette szóvá, hogy bizony szükségem lenne egy férfira a házban az ilyesfajta munkákhoz, de eddig sikeresen kivédtem ezeket a beszólásait. Ugyanis tudom, hogy legfőképp a fiát, Johnt szeretné végre kiházasítani, mert fél, hogy a nyakán marad. A fogadó pincérnője pedig nem fogja beadni neki a derekát, bármennyire is vágyik rá a fiú.

Gyakran gondolkodom azon, hogy olyan az életem, mintha egy angol kisvárosról szóló regényben élnék. Mindenkit ismerek, mindenki ismer, és persze jócskán van részem bonyodalomban is. Eleinte ferde szemmel néztek rám, és beletelt egy kis időbe, mire rájöttek, hogy nem akarok nagy lábon élni, hiába Londonból költöztem ide. Semmi másra nem vágyom, csak hogy meghúzhassam magam a nyilvánosság és főleg a családom elől.

A biciklimet letolom a domboldalon, és a falu központja felé indulok. Arra gondoltam, bevásárolok az ebédhez, a főzés után pedig kiülök a teraszra olvasni. A teához viszont feltétlen viszek a cukrászdából egy kis süteményt, mert a múltkor már mindet elkapkodták előlem. Most gyorsabb leszek, és ott kezdek.

A tengeri, sós levegő megcsapja az arcomat, ahogy bekanyarodok a kisbolt elé. Csupán egy utca választja el az épületeket az öböltől, ezért mindig tudok friss halat venni.

Amikor házat néztem, sokféle szempontot fontosnak tartottam. Legyen kellemes hangulatú és elég távol Londontól, de amikor megnéztem ezt az álmos kisvárost, Robin Hood’s Bayt, tudtam, hogy a tenger mellé kell költöznöm. A víz látványa megnyugtat, a friss levegő pedig mindig feltölt energiával. A dombok szinte beleomlanak a tengerbe, a kanyargó, macskaköves utcákon pedig órákon keresztül lehet bóklászni. Ez a tökéletes hely számomra, semmi kétség.

A biciklimet a téglafalnak támasztom, és betolom magam előtt a zöldre festett faajtót, amely fölött egy kis torta alakú cégért fúj a szél.

– Jó reggelt!

Patricia mindig mosolyogva köszönt, amikor belépek a cukrászdába. Úgy tűnik, időben jöttem, mert az üvegpult mögött még ott sorakoznak a finomabbnál finomabb süteményei.

– Mivel a múltkor lemaradtál róla, félretettem neked egy szeletet az almás pitéből.

A füle mögé tűri szőke, hullámos haját, amit hiába kötött össze, a tincsek ugyanolyan rakoncátlanul ugrálnak a vállán. Valószínűleg ma reggel sem volt sok ideje a gyerekek mellett a készülődésre, de nem is lenne rá szüksége. A mosolya az ő sminkje, ékszere. Még akkor is szeretek betérni hozzá, amikor semmit nem akarok venni, csupán jólesik váltani vele néhány szót.

– Nagyon kedves tőled, köszönöm!

– Kérsz még mellé valamit?

– Nem, most csak ennyit. Tolnom kell a biciklim, úgyhogy nem tudok sokat cipelni.

– Már megint a kerék? – biggyeszti le a száját.

– Igen – sóhajtom. – De nem gond, már profi vagyok benne. Mennyivel tartozom?

Átnyújtja a pult fölött a papírba csomagolt süteményt.

– Semmivel, a vendégem vagy – legyint. – Ha már balul kezdődött a napod, legyen benne valami jó is.

A túlzott kedvességük sokszor zavarba hoz.

– Legalább hadd háláljam meg valamivel!

– Rendben, mondd meg Mrs. Greennek, hogy nem szeretnék Johnnal vacsorázni.

Magamban jót nevetek.

– Ezek szerint téged is be akar fogni a hálójába.

Patricia a szemét forgatva támaszkodik a pultra.

– Már vagy háromszor akart áthívni magukhoz. John kedves srác, de nem az esetem. Jobban passzolna Laurához, de az az ostoba nő azt hiszi, hogy jobbat érdemel nála. Pedig Johnnál rendesebb fiút aligha találna magának azzal a modorral, amivel az égiek megáldották. Örülnie kellene, hogy egyáltalán szóba áll vele.

Megmondtam, mint egy kisvárosi dráma. Sok időbe telt, de végre én is meg- és kiismertem mindenkit ahhoz, hogy hozzá tudjak szólni ezekhez a témákhoz.

– Laura nem akar egy kis faluban megöregedni. Azt mondta, Londonba fog költözni.

– Pf! – fújtat Patricia. – Egy elkényeztetett kis liba. Azt hiszi, jobb nálunk, mert ő Londonba vágyik, nekünk meg megfelel a vidéki élet. Ha tudná, hányan vesznek el a süllyesztőben… Te ott laktál, nem igaz?

Egy kisebb súly nehezedik a mellkasomra. Nem szeretek a múltamról beszélni, ezért nem sokat mondtam magamról az ittenieknek.

– Igen – bólogatok. – Nekem is nagy álmaim voltak, de végül egy kereskedelmi cégnél robotoltam naphosszat.

– És végül itt kötöttél ki – tárja szét a karját.

Így van. De ha nem lett volna annyira fájó, Londonban maradtam volna.

– Köszönöm a pitét! – mutatom fel a süteményt. – És most megyek Mrs. Greenhez. Imádkozz, hogy az elutasításodat hallva ne engem kezdjen el ismét fűzni!

Patricia nagyot nevet, miközben behúzom magam után az ajtót. Tényleg félek Mrs. Greentől, de csak az ő vegyesboltjában találok olyan gumibelsőt, amely az én biciklimhez jó, ezért kénytelen leszek betérni hozzá. Még ha kellemetlen percek elébe nézek is.

Elsétálok a zöldséges előtt, ahol veszek néhány répát az ebédhez, majd a halárusnál választok egypár frissen fogott tőkehalat. Az utóbbi időkben sok dokumentumfilmet láttam a nagyipari halászat veszélyeiről, ezért csak és kizárólag Waltertől szerzem be a halakat. Tudom, hogy ő a saját kis hajójával dolgozik, fenntartható módon. A boltokban sajnos hiába teszik rá a mindenféle hitelesítéseket igazoló matricákat, a legtöbbjük mögött sajnos nincs valódi ellenőrzés. Ráadásul a halászatról már régóta tudjuk, hogy a nagyipari megoldások iszonyatos károkat okoznak a tenger élővilágában.

Azt hiszem, ez volt az elsődleges szempont, amikor új lakhelyet választottam. Tudtam, hogy ha olyan emberektől vásárolok, akiket ismerek, akkor jobban megbízom majd az árujukban. Ahogy a zöldségekről is tudom, hogy a helyi földeken teremtek, biogazdaságban, és Patricia is egy környékbeli farmról szerzi be a tojást és a tejet. Ez lehetne a tökéletes példa arra, hogyan kellene működnie egy társadalomnak. A mai világban persze ezt sokkal nehezebb kivitelezni, de ha már egy ember tud változtatni a dolgok állásán, akkor a mérleg nyelve is a jó irányba mozdul. És talán a jövőben többen követik a példámat.

Mrs. Green vegyesboltja a főtéren, a szürke kőházak között bújik meg. Amíg átszelem a macskaköves utat, még hárman köszönnek rám. Mindet viszonzom, mosollyal az arcomon. Néhány éve felesleges udvariasságnak gondoltam volna ezeket a gesztusokat, de most már tudom, hogy léteznek még olyan emberek, akik feltétel nélkül kedvesek. Ők ilyenek. Nem érdekből, nem figyelemhajhászásból üdvözölnek, hanem azért, mert kedvelnek engem. És ami azt illeti, én is őket.

Mrs. Green éppen kilép a pirosra festett ajtón, amikor meglát, és már messziről integet.

– Liz! Jó reggelt!

Visszaintek.

– Jó reggelt, Mrs. Green! – Amikor odaérek hozzá, letámasztom a biciklimet. – Ugye nem zavartam meg?

A kezében seprű, bizonyára pont az üzlet előtti járdát akarta rendbe tenni.

– Te sosem zavarsz! – Megcsóválja a fejét. – Csak nem megint kilyukadt a gumi?

Sűrű ráncai még mélyebbre szaladnak, amikor összehúzza a szemöldökét. Mrs. Green kicsit olyan, mint a falu nagyanyja. Mindenkinek segíteni akar, és a szívén viseli mások sorsát. Az arca folyton kipirosodik az aggodalomtól, de ez teljesen érthető. Mióta elvesztette a férjét, minden a nyakába szakadt: a bolt, a házimunka és a fia. Mára viszont már annyira belejött, hogy haszontalannak érzi magát, ha nem segíthet.

– De – sóhajtom. – A múltkor már a foltozásnál jött szét, úgyhogy, azt hiszem, ideje egy újat beszereznem.

– Jaj, drágám! Az utolsó darabot adtam el az imént.

Mellkasa előtt összecsapja a kezét. Úgy aggódik mindig, mint egy igazi nagymama. Igaz, én nem vagyok az unokája, és én sem tudom, milyen az, amikor egy szerető családban nő fel az ember, de valahogy így képzelném el.

– Semmi gond. Mikor érkezik új szállítmány?

– Csak a jövő héten. John nem igazán ér rá, mert most Mr. Bellnél dolgozik a földeken. Kezdődik a betakarítás, és szegénynek nincs elég embere, úgyhogy az én picim is besegít neki. Olyan jó fiú!

Mindig agyondicséri, akárhányszor találkozunk. Nem rámenősen, de azért erősen lehet érezni a mondanivalója lényegét.

– John tényleg rendes! Most viszont rohannom kell, mert ezek szerint gyalog kell hazamennem.

Igyekszem minél előbb szabadulni tőle, mielőtt még folytatja az áradozást a fiáról.

– Sajnálom, drágám, de szólok, amint megérkeztek a gumik – szól még Mrs. Green.

– Köszönöm, szép napot!

Gyorsan továbbállok. A biciklimet magam mellett tolom. Igaz, nem vásároltam sokat, de így is fáj a karom. Talán jobban jártam volna, ha a kezemben cipelem a szatyrokat, és nem ráncigálom át ezért az egész falun a biciklimet. Egyvalamit azonban még el kell intéznem, ha már megígértem Patriciának.

Befordulok a szűk kis utcába, majd az étterem előtt ismét letámasztom a biciklim, és belépek az ajtón. Laura már a pult mögött törölgeti a poharakat, de a gondolatai valahol egészen máshol járhatnak. Egy teljesen más világban. Vörös haját szigorú kontyba fogta. A minap hosszasan taglalta, hogy TikTokon látta ezt a frizurát, és szerinte most ez a menő. Ahogyan a szűk szabású, fekete felsője is, amelyet a farmerjába tűrve hord. Csinos lány, az biztos. Leülök az egyik bárszékre a pulthoz.

– Szia, Liz! Mi szél hozott erre?

Végre visszatért ebbe az univerzumba.

– Csak egy kávéra jöttem. Elfáradtam a bevásárlásban.

Még egy nagyot fújtatok is a végén, hogy hihető legyek.

– Megint tönkrement a biciklid? – kérdezi, miközben beindítja a kávédarálót.

– Igen, már megint. És Mrs. Greennél hiány van a belsőből, úgyhogy gyalogolhatok haza.

– Pedig Mrs. Green boltjában mindig van minden.

– Igen, de most John nem ér rá elmenni áruért. Nem csoda, hogy a randinkat sem tudjuk összehozni.

Ismét felsóhajtok. Laura kezében megáll a kávéfőző karja. Maga elé meredve dolgozza fel a hallottakat, majd felém fordul.

– Randi?

Ennél már nem is lehetne jobban meghökkenve.

– Igen. Hetek óta próbálom elhívni, de nem sikerül összehozni. Olyan rendes, figyelmes, mindenkinek segít, én pedig nem akarom elvonni a figyelmét. Ő egy igazi férfi, kedves, gondoskodó, és a munkát sem veti meg. Azt hiszem, nem is érdemelném meg őt.

Laura homloka mély ráncokba fut, a tekintete ismét elkalandozik. Szóhoz sem jut, amit jó jelnek veszek. Annyira elmerül a saját gondolataiban, hogy csak átnyújtja nekem a kávémat, én pedig rögtön megiszom.

– Na mindegy is. Ezt nem is hallottad, rendben?

– Persze! – bólogat elmélyülten.

Igyekszem nem elnevetni magam, úgyhogy gyorsan fel is állok a székről, kifizetem a kávém, és elindulok az ajtó felé. Amikor kiérek az utcára és visszapillantok, Laura még mindig mozdulatlanul áll, majd előveszi a mobilját, és írni kezd rajta. Le merném fogadni, hogy éppen Johnnak. Azt hiszem, elértem a célomat. Azt már régen is megtanultam, hogy az elérhetetlen férfiak vonzzák a nőket, és most be is bizonyosodott. Ha jól sejtem, Laura éppen igyekszik elrabolni előlem Johnt.

Mosolyogva indulok haza. Igaz, azt nem sikerült elintéznem, amiért jöttem, de így is eredményes volt a délelőttöm.

Amíg elkészül az ebéd, kiülök az előkertbe egy csésze teával és egy könyvvel. Alig vártam már a nyugalmat és a csendet, de amikor meghallok egy autót közeledni, a jókedvem alábbhagy. Nem szeretem, ha valaki erre jön kocsival. Bebüdösíti a friss levegőmet. Alig várom, hogy továbbálljon, és én visszakapjam a kilátást és azt a békességet, amire vágyom. Szerencsétlenségemre azonban az autó megáll, pont a házam előtt. Egy szőke, jól szituált nő száll ki belőle, és rögtön felveszi velem a szemkontaktust. Nem idevalósi. Még sosem láttam. Ez nem jó jel.

Becsukom a könyvem, és elindulok az ajtó felé, amikor utánam szól.

– Ön Elizabeth Carrington?

Tudja, ki vagyok. Ez még rosszabb, mint gondoltam.

– Nem válaszolok, nem adok interjút, és semmi nem érdekel, amit ajánlani akar.

– Ava Clarke vagyok. Az öccse küldött.

Erre megtorpanok. Rövid ideig bámulom a bejárati ajtót, hogy belépjek-e rajta, de végül megfordulok.

– Andrew? Miért, mit akar?

– Beszélhetnénk inkább bent? Elég hosszú.

– Baja esett?

Aggódva lépek közelebb a kapum előtt álló nőhöz. Nem az a nyomulós riporter, akik eddig üldöztek. Talán Andrew-nak segítségre van szüksége.

– Nem, teljesen jól van! Ami azt illeti, kollégák vagyunk. Vagy valami hasonló.

Zavarában nevet. Remélem, hogy a „valami hasonló” nem azt jelenti, amire gondolok, mert ha megcsalja Julie-t, esküszöm, odautazom, és szétrúgom a seggét.

– Milyen kollégák?

Keresztbe fonom a karom. Nem tűnik Andrew esetének. Nagyjából velem egyidős lehet, ami máris kizárja azt, hogy Andrew vele kezdjen. De mi van, ha pont ez vonzza benne? Nem nézem ki ebből a nőből, hogy megelégedne a szeretői pozícióval, sokkal inkább vezető típus. Nem tetszene neki a második hely.

– A cégcsoporthoz tartozó produkciós irodánál dolgozom. Épp reklámot forgattunk a magazinnak, amikor Andrew elmesélte, hogy ön mivel foglalkozik. Pontosabban foglalkozott. Utánanéztem a videóinak, a blogjának, és úgy vélem, hogy tudnánk segíteni egymásnak. – Avát kemény fából faragták, azt meg kell hagyni. Nem hátrál meg a leplezetlen bizalmatlanságomtól sem.

– Nekem nincs szükségem segítségre, köszönöm. Azért jöttem ide, hogy még véletlenül se kelljen azzal foglalkoznom, aki voltam.

– Megértem, higgye el! De azt nem hiszem, hogy az a szenvedélye, amivel a videókat készítette, elmúlt volna. Elvégre is, miért költözött volna pont egy ilyen helyre? – mutat körbe. – Még mindig igyekszik megváltoztatni a világot, az életünket. És én ebben szeretnék segíteni.

Felhorkantok. Annyi ilyen „csodálatos lehetőséggel” kerestek már meg, hogy nem tudok hinni neki!

– Sajnálom, de már nem foglalkozom ilyenekkel. Csak nyugodtan akarom élni az életem.

Ava a zsebébe nyúl, és elővesz belőle egy névjegykártyát, amelyet felém nyújt.

– Ha esetleg meggondolná magát… Holnapig még a faluban leszek.

Sokáig hezitálok. Nem fogom meggondolni magam. Nem akarom meggondolni magam. Az udvariasság azonban nem veszett ki belőlem, ezért elveszem a kártyát. Magam sem tudom, miért hagyom nyitva ezt a kaput. Már most el kellene küldenem, mert így még azt érezheti, hogy érdekel az ajánlata. Mégsem teszem. Zsebre vágom a kártyát, mert egy hirtelen sugallat azt érezteti velem, ez a helyes döntés.

– Kösz! – bólintok.

– Gondolja át! Higgye el, hogy mi tényleg segíteni szeretnénk. És ezt Andrew is tudja.

Ezzel visszalép a kocsijához, és beszáll. Legalább nem kellett tovább győzködnöm, hanem magától is feladta a harcot. Továbbhajt, vissza sem néz. Meglepően könnyű volt megszabadulni tőle, ahhoz képest, amilyen dacosan állta a sarat, azonban nekem annál nehezebb kiverni a fejemből, amit mondott. Bemegyek a házba, megkeresem a mobilomat, és már tárcsázok is.

– Szia, Liz! – szól bele Andrew jókedvűen.

– Ki ez az Ava?

Köszönés nélkül szegezem neki a kérdést.

– Ó, szóval már keresett! – Andrew hangja meg sem remeg.

– Egyenesen megjelent a kapumban.

– Komolyan? Azt hittem, hogy csak felhív telefonon.

– Hát nem! Elmondanád, hogy mi folyik itt? Miért adtad meg a címem egy vadidegen nőnek, aki már megint valami őrültségre akar rávenni?

– Meghallgattad egyáltalán, amit mondani akar?

– Nem, elküldtem. Tudod, hogy nem vágyom semmi másra, csak hogy békében éljek.

– Nem, nem tudom, mert szerintem nem így van.

Erre hirtelen nem tudok válaszolni. Leülök a kanapéra, hagyom, hogy a szívem visszatérjen a normál üteméhez.

– Ezt nem értem – mondom már higgadtabban.

– Liz, ismerlek. Tudom, hogy nehéz időszakon vagy túl, az életed a feje tetejére állt, de attól még nem változtál meg teljesen. Talán mások beveszik, hogy csendes életre vágysz, de ezt te sem gondolhatod komolyan. Sosem tudtál nyugton maradni, mindig foglalkoztatott valami, mindig kellett egy cél, amiért küzdesz.

– De most nincs semmi.

Ez egy elég átlátszó hazugság, amit még én sem hiszek el. Folyamatosan gyötri valami a lelkemet, amitől képtelen vagyok szabadulni.

– Ugyanúgy ott van, csak nem látod! Afrikában voltál utoljára igazán önmagad. Amikor minden egyes nap azért harcoltál, hogy a világot egy kicsit jobbá tedd. Tudom, hogy most is ez a célod. De egyedül kevés vagy hozzá. Azok a videók… Te felnyitottad az emberek szemét! Hetekkel később is rólad szóltak a tematikus magazinok és tévéműsorok. A videóid nézettsége még most is pörög. Ezt ki kell használnod!

Utálom, amikor belelát a lelkembe. Már gyerekkorunkban is ezt csinálta. Ő volt az egyetlen, aki igazán törődött velem. Akkor túl gyáva voltam, hogy meghozzam a saját döntéseimet, de most már felnőttem. A sorsom az én kezemben van.

– Fáradt vagyok, Andrew – vallom be.

Majdnem elszólom magam, de időben eszembe jut, hogy ő még semmit sem tud az állapotomról.

– Tudom. Az egész napos üldögéléssel és kertészkedéssel azonban nem fogod visszanyerni az erődet. Megváltoztál, értelek. Már nem akarsz a reflektorfényben lenni. De te mondtad, hogy néha háttérbe kell helyezni a saját érdekeinket azért, hogy másokkal jót tehessünk.

És most már a saját szavaimmal is visszavág…

– Nem tudom – sóhajtom.

– Adj Avának egy esélyt, hadd mondja el, mit szeretne! Ő is ugyanolyan lelkes, mint te vagy. Nem a hírnévért vagy a pénzért csinálja, hanem azért, mert hisz azokban a dolgokban, amikben te is. Ő is azt akarja, hogy a leendő gyerekei egy jobb helyre szülessenek. Csak néhány percet beszélj vele. Meglátod, egészen máshogy fogsz majd rá tekinteni.

Leendő gyerekei… Valami a mellkasomba szúr. Az elvesztegetett idő emléke.

Mély levegőt veszek. Semmi kedvem hozzá, de ha már Andrew küldte ide, talán abból nem lesz bajom, ha meghallgatom.

Ava a Laurel Innben szállt meg, ezért a hozzá tartozó pubban találkozunk. Amikor belépek az ajtón, ő már messziről integet a terem hátsó sarkából. Végigfut bennem egy gondolat, hogy talán hülyeséget csinálok, de elvégre is csak annyit ígértem meg Andrew-nak, hogy meghallgatom. Ha már idáig elutazott, hogy beszéljünk, ez a legkevesebb. Majd utána ráérek elutasítani.

– Örülök, hogy végül beszélhetünk!

Mosolyogva köszönt.

– Tegeződhetnénk? – kérdezem. – Annyira kínos ez a magázódás!

– Persze! Eszel valamit?

– Csak egy sört kérek.

A felszolgáló megjelenik, mire Ava előkapja az étlapot.

– Két korsó pale ale-t kérnénk. És egy olyan kérdésem lenne, hogy a krumplit milyen zsiradékban sütik?

Szegény srác még sosem találkozhatott ilyen kérdéssel.

– Ha jól tudom, olajban.

– Ha növényi olajban, akkor kérnék egy adagot. Ha zsírban, akkor nem.

A pincér bólint egyet, majd visszatér a pulthoz.

– Vega vagyok – magyarázza Ava.

– Rájöttem – mosolygok rá.

– Nem vagyok elvakult, meg semmi, egyszerűen képtelen vagyok húst enni. Már gyerekkoromban is rosszul voltam tőle. De gondolom, nem erre vagy kíváncsi.

Most mondjam a szemébe, hogy nem?

– Andrew említette, hogy van egy ötleted.

Megkapjuk a sört, én rögtön beleiszom.

– Igen, ami azt illeti, az utóbbi hetekben végignéztem a videóidat és elolvastam mindent, ami rólad szól. Lenyűgöző, hogy mit vittél véghez! Az a csokiüzem Elefántcsontparton… Megváltoztatta az ott élő emberek életét. Már nem kell a nagy exportcégekre támaszkodniuk, nem függnek tőlük.

Azt hiszi, én nem tudom, mi történik ott? Hiszen én csináltam!

Az üzem hallatára ökölbe szorul a kezem, a mellkasomra pedig nyomás nehezedik. Már régóta nem éreztem ezt. Bár már rég nem is gondoltam a múltra. Akárhányszor eszembe jut, mi történt, elterelem a figyelmemet. Túlságosan is fáj, ezért igyekszem kizárni minden kapcsolódó gondolatot.

– Igen, az egy jól sikerült projekt volt.

– Imádtam azt a lelkesedést, amivel bemutattad a munkálatokat. És amit átéltél… Szörnyen nehéz lehetett! De erősebben jöttél ki belőle. Nem adtad fel a harcot, és nekem pont erre a kitartásra és szenvedélyre van szükségem a terveimhez.

– Nem igazán értem, mire gondolsz.

Kicsit előredől, és megtámaszkodik az asztalon.

– Elegem van abból, hogy egy hatalmas cég hatszázhuszonnyolcadik alkalmazottja vagyok, akit csak reklámszpotok elkészítésére kérnek fel. Nemrég örököltem egy nagyobb összeget, ezért el akarom indítani a saját vállalkozásomat. Van egy álmom, amit meg akarok valósítani. Már van egy csapatom, de még hiányzik a legfontosabb: a projekt arca.

– Ez lennék én? – ráncolom a homlokom.

– Pontosan!

Egyre érdekesebb, amit mond.

– És mi ez az álom?

– Egy saját produkció a világunk azon arcát tárja fel, amelyet csak kevesen ismernek. Gyakorlatilag ugyanazt kérem tőled, amit Afrikában is csináltál. Mutasd meg az embereknek, hogyan élnek egy másik kontinensen! Hogyan küszködnek, milyen az életük, hogyan teszi őket tönkre a mi elkényelmesedett társadalmunk. Emellett ismerjük meg a kultúrájukat, a szép és lélekemelő dolgokat is.

– Én már nem csinálok ilyet – rázom a fejem.

– Tudom, de olyan szuper voltál benne! Jól ösztönözted az embereket, a szíveden viselted az ott élők sorsát, és ettől volt az egész annyira autentikus. Nem akarok egy olyan ember szemén keresztül bemutatni egy másik világot, akit ez egyáltalán nem hat meg. Azt pedig ne mondd, hogy nem érdekel az emberiség sorsa.

A pincér ismét megjelenik, egy adag sült krumplit tesz az asztal közepére, majd távozik is. Megvárom, amíg ismét kettesben maradunk, mert nem akarom, hogy bármilyen pletyka szárnyra kapjon a városban.

– Miből gondolod, hogy érdekel? – kérdezem Avától.

– Ugyan! – Mohón beleharap a krumpliba. – Ha nem így lenne, akkor maradtál volna Londonban a megszokott életednél, de már képtelen vagy elfogadni azokat a normákat, amelyekben felnőttél. Elköltöztél egy kisvárosba, ahol gyakorlatilag csak kézműves és termelői árusok vannak, emellett biciklivel jársz, és ha jól látom, használtan veszed a ruháidat.

Gyorsan végignézek magamon.

– Ennyire látszik?

– A szakértői szem mindent lát – kacsint rám. – De nem is ez a lényeg. Hidd el, hogy egy oldalon állunk. Nem akarok ebből meggazdagodni. Nem a multik malmára hajtom a vizet. Csak egy egyszerű lány vagyok, aki szeretné egy kicsit jobb hellyé tenni a világot. És ehhez szükségem van a segítségedre.

Az biztos, hogy elég eltökéltnek tűnik. Olyan mélyen néz a szemembe, hogy képtelen vagyok elfordítani a fejem. A tekintete őszintén sugárzik felém, és kérlel, hogy mondjak igent. Bennem viszont olyan viharok dúlnak, amelyeket lehetetlen néhány perc alatt lecsendesíteni.

Szeretem az életemet. Szeretem, hogy nyugodt vagyok, hogy a legnagyobb problémám az, éppen melyik könyvet olvassam, vagy mit főzzek ebédre. A rohamok már hónapok óta nem keserítik meg a mindennapjaimat, és ez nekem egyet jelent azzal, hogy végre sínen vagyok. Nem kell aggódnom amiatt, hogy merre tartok, mert a jó úton járok.

– Köszönöm, hogy megkerestél. Andrew szépeket mesélt rólad, és tényleg szimpatikus az, amit csinálni szeretnél, de jó életem van. – Megvonom a vállam. – Nem akarok változtatni.

Ava mélyen szívja be a levegőt.

– Gondoltam, hogy ezt fogod mondani – bólogat. – És igazad van, elvégre is, mindened megvan, amit csak kívánhatnál: nyugalom, békesség, anyagi jólét. Kár, hogy ezt a világ más táján nagyon sokan nem mondhatják el magukról.

Úgy érzem magam, mintha gyomorszájon rúgtak volna. Még arra sincs időm, hogy kinyissam a számat, Ava feláll az asztaltól, és kisétál a bárból. Figyelem, ahogy távolodik, de egy pillanatra sem fordul vissza. Tudom én, hogy mit művel! A lelkiismeretemre akar hatni, és ahogy mozdulatlanul ülök a helyemen, úgy érzem, sikerült is neki. A fenébe is! Pedig olyan szépen haladtam!

Kifizetem a fogyasztást, és hazasétálok. Még véletlenül sem hívom fel Avát, nehogy azt higgye, bármit is elért a kis színjátékával, azt viszont be kell ismernem, hogy igaza van. Kényelmesen élek, de ezt senki nem vetheti a szememre. Maradhattam volna a londoni lakásomban, én lehetnék az egyik legnagyobb kereskedelmi cég tulajdonostársa, milliókat kereshetnék évente, de lemondtam ezekről. Hogy miért?

Mert az alatt a nyamvadt afrikai út alatt valahogyan lelkiismeretet növesztettem magamnak. Ez mind nem történt volna meg, ha nincs ő. Most biztosan tudna erre a helyzetre is valami okosat mondani, amitől még jobban elbizonytalanodom. És ha beszélnénk, fel is hívnám gondolkodás nélkül. De mióta átadtam az alapítványt, azóta nem hallottam felőle, és ez így van jól. Több ezer kilométer választ el minket egymástól, úgyhogy nem lehet rám hatása. Már az én feladatom, hogy megvédjem saját magam és egyengessem az utamat.

Majdnem a házam előtt vagyok, amikor elkezd szakadni az eső. Az utolsó pár lépést a záporban teszem meg, ezért besietek az ajtón, nehogy bőrig ázzak. A felső réteg ruhámat leveszem, és bugyiban, pólóban sétálok ki a konyhába. A sörtől megéheztem, ezért magamhoz veszek egy kis diót és almát, majd letelepszem a kanapéra. Nagyot sóhajtok. A hangom betölti az egész teret, a szoba visszhangzik tőle. Kong az ürességtől. Ezt sosem vettem volna észre, ha nem jön Andrew és Ava, most azonban kimondottan zavar, hogy egyedül vagyok. Nem gondoltam bele, hogy merre tartok, csak sodródtam, és talán tudat alatt blokkoltam is ezeket a kérdéseket. Elvégre is, mi a fenét csinálok én itt? Minden napom ugyanolyan: felkelek, felöltözöm, bemegyek a városba, főzök, olvasok, lefekszem aludni. Semmi problémám nincsen. Mindenki ilyen életre vágyik, nem igaz?

Mégis, olyan ürességet érzek, amit már rég nem. Amikor Afrikában voltam, tele voltam élettel. Dolgoztam, cselekedtem, és ami a legfontosabb, használtam az agyamat. Mostanában semmin nem kell gondolkodnom, csak megyek, mint egy robot. Azt hittem, ez a megtestesült álom, de most rá kellett jönnöm, hogy csak ámítottam magam. Ez nem én vagyok. És soha nem is leszek.

Előkeresem Ava névjegykártyáját. Megforgatom az ujjaim között, nézegetem, simogatom az egyszerű kartont. A gondolataim elkalandoznak.

Eszembe jut az a sok Elefántcsontparton átélt izgalom. A rettegés, a mindennapos küzdelem és az adrenalin, amitől egész idő alatt lüktetett a testem és a fejem. A pulzusom rögtön megemelkedik. Elfog az izgatottság. A tenyerem nyirkossá válik, a lábam pedig önálló életre kel.

Felpattanok a kanapéról, mert képtelen vagyok egy helyben maradni. Egy pillanat alatt összeomlott minden, amit eddig gondoltam magamról és az életemről. Gyűlölöm Andrew-t azért, mert ilyen helyzetbe hozott, de saját magamat még jobban, amiért képes voltam önkényesen börtönbe vonulni. Csak arra tudtam gondolni, hogy nyugalomra és elszigeteltségre vágyom, de ez nem volt több puszta tévképzetnél. Ez nem én vagyok. Én nem tudok így élni. Főleg azok után, amit legutóbb az orvosom mondott.

Felkapom a mobilomat, és gondolkodás nélkül tárcsázok.

– Ava? – szólok bele. – Még a Laurelben vagy?