Keresd a szerző novelláit!

https://alomgyar.hu/kategoria/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vénasszonyok nyara, 2018

Szárnyaszegett pillangók 1., 2019

Szárnyaszegett pillangók 2., 2019

Igazgyöngyök, 2019

Kötéltánc (Circus Monte-Carlo 1.), 2020

Szemfényvesztés (Circus Monte-Carlo 2.), 2020

Lélekszirmok, 2020

Recepciós kisasszonyok 1., 2021

Recepciós kisasszonyok 2., 2021

Copyright © Palotás Petra, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett, Faniszló Ádám

A fedél Fehér Zsanett és Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Ernyei Bea

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5703-36-4

Édesanyámnak és kislányomnak, Borának

1. fejezet

Három hónappal később

Azt mondják, az idő mindenre gyógyír, hogy a legmélyebb sebeket is begyógyítja, még ha keserű emlékként ott is hagy néhány kisebb-nagyobb heget. És hogy nem csupán a fájdalomnál nyújtja oltalmazóan a láthatatlan karját felénk, hanem olyan tetteknél is, amelyeket igyekszünk görcsösen a feledés homályában tartani. Ránk teríti a napokból, hetekből, órákból varrt leplét, amelyet egyre sűrűbbre sző, hogy ne lássunk át a múltat idéző lukakon, hogy az elménkből kitörölje mindazt, amivel a lelkünknek árthatunk.

Valahogy ez történt a recepciós kisasszonyokkal is, Dalmával, Liselottéval és Bertával, akik a nyomasztó emlékekkel teli januárt lassan maguk mögött hagyva, februárban már csak néhányszor hozták szóba a tragikusan végződő szilvesztert, és akik márciusra már csak leginkább éjjelente, a rémálmaikban idézték fel azt az órát, amikor eltüntették Richard Gröger parancsnok élettelen testét a szállodából. Mindhárman tartották magukat a fogadalmukhoz, hogy senki kívülállónak nem beszélnek a történtekről, ezzel nem csupán Theresa kislányát és magukat védve, hanem a szeretteiket is.

Dalma eleinte ugyan nehezen viselte, hogy egy újabb titok kúszott be a lassan a tökéletesség útjára lépett kapcsolatukba, de Hildegard Kirschbaum szavai hamar kijózanították, hogy csak ártana Oskarnak és a szálloda oly nehezen helyreállított hírnevének, ha őt is belekeverné az ügybe. Liselotte is jobbnak látta, ha távol tartja Gustavot a történtektől, még csak az kellene, hogy felgöngyölítse valaki a szálakat, összefüggést találva a parancsnok és a megfenyegetett pincér között. Berta pedig úgy érezte, hogy Clara nem tudna mit kezdeni egy újabb lelki teherrel, csak megzavarná a világot bekebelezni akaró szárnyalásában, ahol jelenleg semmilyen zavaró körülményt nem tűrt meg az arisztokrata kedvese. Berta érzése szerint rá is csak akkor volt leginkább kíváncsi, ha osztozni tudott a jókedvében és a mulatozásában. Mintha attól rettegett volna, hogy bárki vagy bármi, ami csak akár átmenetileg is magában hordozza a gondterheltséget, azonnal visszalökné őt a sivárságba, ahol két hosszú esztendőn keresztül a saját betegsége foglya volt.

De akármennyire próbáltak is hallgatásba burkolózni a kisasszonyok, Oskar figyelmes férfiként érezte, hogy mintha Dalmát olykor, a legváratlanabb pillanatokban megszállná valami, csak egy furcsa rezdülés, semmi több, ami végigcikázik a testén és a szellemén, néhány percre megzavarva a lányt. Volt, hogy egy mozifilm drámai jelenete kavarta fel, de az is előfordult, hogy egy romantikus tóparti andalgás váltott belőle ki furcsa reakciót.

– Na gyere csak ide, Szőlőssy kisasszony – húzta egy délutáni sétájuk alkalmával magához. – Nyomja valami a lelkedet? Nem elég széles a vállam, hogy rápakold? – hajolt le Dalmához, hogy a kezébe vegye az állát, és kissé megemelve így kényszerítse, hogy a szemébe nézzen.

– Nem, dehogy, csak egy kicsit fáradt vagyok, Lotte és Berta többfelé szakadnak, így nekem jut a legtöbb műszak a recepcióspult mögött – felelte Dalma, azzal nyugtatva magát, hogy tulajdonképpen nem hazudik, hiszen tényleg kimerült.

– Beszélek anyámmal, hogy vegyen fel még valakit – csókolta meg Oskar a feje búbját. – Még csak az kellene, hogy teljesen kimerülj. Tartogasd csak az energiáidat a menyegzőnkre és arra az időszakra, ami utána vár majd rád.

– Miért gondolod, hogy utána más feladatokkal kellene megküzdenem? A Hotel Kirschbaum bekebelezett, nem hinném, hogy valaha el tudnék tőle szakadni – tiltakozott Dalma mosolyogva.

– Mintha csak az anyámat hallanám! – hangzott fel a nevető válasz.

– Vigyázz, a nők nem szeretik az efféle hasonlatot – kacagott fel Dalma is.

– Istenemre, nehogy te is abba a hibába ess, hogy mindent a háttérbe szorítasz ezért az ódon épületért – cukkolta Oskar.

– Féltékeny vagy? – állt Dalma lábujjhegyre, hogy átkarolja a nyakát, úgy csüngött rajta, huncut csillogással a szemében.

– Szeretem, ahogy megállod a helyed, imponál ez a talpraesettség, amely egy ideje a kis menyasszonyom lényéhez tartozik. De hazudnék, ha azt mondanám, hogy ne várnám majd azt az életszakaszt is, amikor gyerekzsivajtól zeng a ház, amikor nem a szállóvendégeket istápolod, hanem a fiainkat vagy a lányainkat – kapta fel Dalmát, majd egy fának szorítva vad csókokkal borította be a nyakát. – Ha rajtam múlik, már neki is kezdhetünk a családalapításnak – nyúlt a menyasszonya blúza alá.

Dalma egy fél pillanatra becsukta a szemét, a teste kívánta ugyan a mozdulatot, de valami más megfékezte, ezért aztán a helyszínre hivatkozva kisiklott az ölelésből.

2. fejezet

Gustav önfeledten tekert hazafelé. A könyékig feltűrt ingujja látni engedte a napsütötte alkarját, amelyet épphogy csak a nagyobb kanyaroknál helyezett a kormányra, mert hol a szájából kilógó cigarettát igazította meg, hol a sildes sapkáját tolta feljebb, hogy jobban szemmel tarthassa a csálé aszfalt alantas csapdáit, hol pedig a sarkon felbukkanó ismerős lányoknak intett oda, akik incselkedve és leplezetlen örömmel fogadták a jóképű pincér üdvözletét.

A Grünwald utca 56. előtt lepattant a drótszamaráról, és a kapu mellett futó ereszcsatornához lakatolta. Nem bánta volna, ha a stabilabbnak tűnő lámpaoszlopnál tud parkolni, de a korábban hazaérkező házbéliek megelőzték. Még csak az kellene, hogy egy enyveskezű fickó kirántsa a falra rögzített bádogcsövet. Egyidőben a belső udvarban tárolták a kerékpárokat, de többen panaszt tettek a csak gyalogosan közlekedő lakók közül, hogy összekoszolják a frissen mosott, kiteregetett lepedőket, és elveszik a helyet a fontosabb dolgoktól.

Fontosabb dolgok – csóválta meg Gustav nemegyszer a fejét, amikor végigfuttatta a szemét a virágládákon vagy a tenyérnyi napsütötte sarokba odaállított hintaszéken.

Dohányillat csapta meg az orrát, felnézett a gangra. Eva eregette a füstöt, Gustav érzése szerint szándékosan felé fújva a gomolyagot, talán így hívva fel magára a figyelmet.

– Reggeli műszakod volt, hogy már végeztél? – lépett oda alig egy perc múlva a nőhöz. Kissé lihegett a lépcsőfokok kihívásától. Már régen nem beszéltek egymással. Ugyan úgy tűnt, hogy Eva már nem különösebben neheztel rá, de azért néha a legváratlanabb pillanatokban kilőtt a szomszédasszonya egy-egy mérges nyilat Liselotte felé. Így aztán Gustavnak nem nagy kedve volt a társaságához, de azt azért otrombaságnak tartotta volna, ha legalább néhány szót nem vált vele. Eva egy kendővel fogta fel a haját, dús keblén barna kötött pulóver feszült; erős dohányfüst és olcsó parfüm tolakodó illata keveredett a levegőben.

– Nos? – szólalt meg Gustav újra, de még mindig nem kapott feleletet. Eva hunyorogva bámulta, talán a füst zavarta a szemét, talán a gangra egy vékony csíkban landoló napsugár. Mélyeket szippantott a cigarettájából, még mindig némán, lassan már próbára téve a fiatal pincér türelmét. – Úgy látom, nemigen vágysz társaságra, úgyhogy nem is zavarlak tovább – emelte meg Gustav mosolyogva a sapkáját.

– Végeztem, ha éppenséggel tudni akarod – bökte végre ki a lány, majd a távolba merengve hozzáfűzte: – Mára, holnapra és holnaputánra is. Tele vagyok szabadidővel, hát nem irigylésre méltó? – húzódott gúnyos mosolyra az ajka.

Gustav tekintete megütközést tükrözött.

– Hogyhogy? Mi történt?

– Elbocsátottak, engem és még vagy három tucat nőt, azt hittem, hallottál róla, a negyedben mindenki erről beszél. Bár min csodálkozom, mostanában nem nagyon érdekel, hogy mi történik velünk, a régi barátaiddal. Most, hogy az Isten így felvitte a dolgodat, már csak a felső tízezer között érzed jól magad, ugye? – dobta oda a szavakat epésen.

– Hagyd ezt, Eva! – sodort Gustav is egy cigarettát. – A női sértettséged beszél belőled, nem az elvtársi. Ismersz, pontosan tudod, miben hiszek, és hogy mindig is hű maradok az elveimhez.

– Még hogy ismerlek? Ha engem kérdezel, még magadat sem ismered. Megszédített egy babaarc és egy lakkozott körmű kacsó, mind egyformák vagytok – köpött egyet a belső udvar felé, hogy megszabaduljon a szájpadlására ragadt bagótól.

De Gustav félreértette, Eva keserű féltékenységének tudta be a nem éppen finom, nőies mozdulatot.

– Hagyd ki ebből Liselottét! – torkollta le, miközben azon jártak a gondolatai, talán tényleg többet kellene törődnie a körülötte élőkkel.

Bosszantotta a feltételezés, hogy mi van, ha Evának igaza van, no nem Lottéval kapcsolatban, hiszen, ha valaki, ő pontosan tudta, mennyivel többet ér egy üresfejű, kicicomázott szépségnél a szerelme. De mi van, hogy azáltal, hogy főszerepet kapott az életében a saját boldogságának a keresése, a háttérbe szorultak az addigi céljai…? A közösség mindennapjainak a jobbá tétele, a munkásosztály felemelkedésének a segítése. Az egy mindenkiért, mindenki egyért elve, ahol az egyenjogúságért való küzdelem a legfontosabb. Nem vágyott Eva társaságára, nyomasztotta a fiatal nő jelenléte, de pontosan tudta, hogy ebben a lelkiismeret-furdalása is szerepet játszhat.

– És most mihez fogsz kezdeni? Találtál már valamit, amihez kedved lenne?

– Hogy mihez lenne kedvem, Herr Bauer? – lépett Eva oda hozzá, a férfi szájára illesztve a mutatóujját. – Pszt, inkább megtartom magamnak, különben még azt gondolnád, hogy el akarlak csábítani – suttogta érzékien.

– Eva – tolta el magától a lányt a fejét ingatva. – Miért nehezíted meg a lehetőségét annak, hogy barátok legyünk?

– Barátok? – horkantott fel, és sértetten hátat fordítva Gustavnak, újra a korlátra könyökölt.

– Nem tudom, hogy jó ötlet-e, de… – vakarta meg Gustav a homlokát, a szavain túl ezzel a gesztussal is mutatva a bizonytalanságát. – De ha gondolod, körbekérdezek a Hotel Kirschbaumban, hogy nincs-e szükség a konyhán vagy a szobák takarításánál valakire.

Eva elégedetten ízlelgette a hallottakat, majd elnyomta a cigarettáját, és egy virágládába dugta a csikket.

Odalépett Gustavhoz, és félrehajtott fejjel néhány pillanatig szótlanul nézte.

– Miért ne lenne jó ötlet? – somolygott kacéran, aztán megfordult, és a kerek fenekét riszálva elindult a lakása felé.

3. fejezet

Oskar és Gustav egyre több időt töltött együtt, a szerelmeik szoros barátsága észrevétlenül egyfajta érdekszövetséget szőtt közéjük, de volt még valami más is, ami miatt szívesen töltötték egymás társaságában az időt. Olyanok voltak, mint a kíváncsi gyerekek, akik örömmel megmártóztak a szomszéd család miliőjében, élvezve a náluk töltött délutánt, a számukra idegen szabályokat, a más stílusban berendezett lakást és a titkos recept szerint sütött kalácsot. Oskar a szavak embereként már sokkal hamarabb meg tudta fogalmazni az érzéseit a munkásnegyedben élő fiatalemberrel kapcsolatban, nevezetesen, hogy inspirálja a lénye, mert minden megvan benne, ami talán őbelőle hiányzik.

Csodálta a szorgalmát és irigyelte a vágyait, és irigyelte azt a kiegyensúlyozottságot, amit az sugárzott magából. A katonai szolgálat után Gustav Bauer mérhetetlen alázatot érzett az élettel szemben, és pontosan tudta, mire van szüksége ahhoz, hogy boldognak érezze magát. Kevéssel is beérte, de ahhoz a kevéshez viszont ragaszkodott, és váratlan erővel kaptak lángra a szavai, ha arról beszélt, hogy mindenki számára elérhető kell hogy legyen egy alap, amire építkezhet. A máskor oly nyugodt férfi szinte alakot váltott, ha a munkásosztály felemelkedése lebegett a szeme előtt, a vízió, hogy egyszer eljön majd az a világ, amelyben senkinek nem kell nyomorban élnie. A saját, szerény álmait ilyenkor félresöpörte, és egy gyökereiben megváltozott társadalom képe jelent meg a szeme előtt. Oskarra mély benyomást tett a fiatal pincér, és egyszer csak azon kapta magát, hogy egyre inkább róla formálja regénye egyik fontos szereplőjét.

De nem csak Gustav volt nagy hatással Oskarra. Gustav is felettébb élvezte a nála néhány évvel idősebb író társaságát, aki rendkívül érzékletes módon tudott mesélni a külföldi utazásairól és a könyvekről, amelyek az élete fontos részét képezték. Ilyenkor Gustav úgy érezte, ő maga is útra kel, hogy bejárja Párizst, megismerje Londont vagy éppen a regényeket, amelyek eddig jelentéktelen szereplőknek tűntek a mindennapjaiban. Mintha tudat alatt Oskar világán keresztül akart volna Liselotte világához közelebb kerülni, mindezt úgy, hogy azért hű maradjon önmagához. Remekül kiegészítették egymást, amikor néhány pohár ital társaságában elemezték a lét értelmét, vagy éppen a hölgyeik szeszélyeit, újra és újra megállapítva, hogy nőiségüknek köszönhetően minden különbözőségük ellenére is jó pár dologban hasonlítanak egymásra. És ugyan a politikai nézeteik sem álltak olyan távol egymástól, Gustav forrófejűsége, ami a proletárosztály felemelkedését illette, olykor arra ösztökélte Oskart, hogy más szemszögből is megpróbálja megismerni a társadalmat. Hetente egy estét egészen biztosan együtt töltöttek, legtöbbször egy, az időközben törzshelyükké előlépett lokálban.

– Talán várandós. Nem ő lenne az első nő, akit kiforgatnak önmagából a hormonok – vigyorgott Oskarra Gustav egy pohár szódával hígított scotchot szorongatva a kezében. Még nem voltak sokan a Moulin Rouge-ban, csak egy fáradt arcú zongorista nyúzta kissé unottan a hangszerét, és egy borvirágos orrú nagybőgős pengette felváltva hol az ujjaival, hol a vonóval rutinosan a húrokat.

– Nem, nem hinném – hárított mosolyogva Oskar, de Gustav meg mert volna esküdni, hogy nincs a cimborája ellenére a feltételezés. – Lotte nem viselkedik egy ideje olykor furcsán? – dörzsölte meg az író a halántékát, mintegy bajtársi sorsban reménykedve Gustavra emelve a tekintetét.

– Hogy nem viselkedik-e olykor furcsán Liselotte Engelberger? Herr Kirschbaum, ezt komolyan kérdezed? – nevette el az magát. – Méhecske kisasszonynál az lenne a különös, ha nem viselkedne meglepő módon bizonyos helyzetekben – felelte, aztán kiürítette a poharát, a kezével utánpótlásért intve.

Fiatal nők zajos csoportja bukkant fel a lokál bejáratában. A ruházatuk és a minden finomságot nélkülöző harsányságuk alapján munkáslányoknak tűntek. A poharakat törölgető pultos arcán némi meglepődés tükröződött, mert inkább a tehetős polgárok vagy a vagyonos felső tízezer tagjai jártak hozzájuk. Proletár lányok legfeljebb egy jobb módú férfi kísérőjeként fordultak meg a Moulin Rouge-ban.

A vendégek Evával az élen elindultak a színpadhoz közeli asztalokhoz, de amint meglátták Gustavot, nagy hévvel irányt váltottak, és a Hotel Kirschbaum pincére felé vették az útjukat.

– Hát öregem, valamit nagyon tudhatsz, ha ezek a tüzes hölgyek mind rád vetették ki a hálójukat – veregette meg Oskar a cimborája vállát, amikor számára is egyértelművé vált, hogy a barátja felé közeledik a női had.

– Eva! – emelte Gustav a magasba köszönésképpen a poharát.

– Milyen kicsi a világ – mosolygott rá a lány, majd Oskar felé fordult. – Ilyen csinos úriemberek, kísérő nélkül? Szokatlan és sajnálatos, de ezen könnyen változtathatunk – kokettált, miközben végigmutatott a mögötte álló három lányon.

Oskar szája sarkában felbukkant egy mosoly, legyezgette a hiúságát a mutatós hölgykoszorú, de nem állt szándékában játszadozni.

– Gustav ma este a kísérőm, én pedig az övé – hárított. Udvarias akart maradni, de egyértelmű is. De Eva nem fogadta el az elutasítást.

– Gustav Bauer! Hát be sem mutatsz minket egymásnak? – csimpaszkodott Gustav karjába, aki nagyot sóhajtva megadta magát.

– Eva, ez itt Oskar Kirschbaum. Oskar, ez itt pedig egy régi kedves ismerősöm, Eva Grossmann.

– Oskar Kirschbaum, a Hotel Kirschbaum örököse, mi a szösz? – lepődött meg Eva, majd Gustav felé fordította a fejét. – Egy régi kedves ismerősöm, ugyan már! Egy régi kedvesem találóbb lenne, vagy már nem méltó hozzám ez a titulus sem? – szúrt oda neki.

Oskar köhintett egyet, és ő is Gustavra emelte a tekintetét, tulajdonképpen szórakoztatta, hogy kissé megszorongatják a cimboráját. Egy másodpercig kínos csend körözött felettük, amit aztán Eva tört meg.

– Nem mintha számítana, hogy régi ez vagy régi az… Ami sokkal fontosabb, hogy holnaptól egy új kolléganő – mosolygott sejtelmesen. Szép nő volt, nem túl nagy szemmel ugyan, de dús szempillákkal és érzéki, vastag szájjal, ami hamar elvonta a figyelmet a kissé széles orráról. Az ajkával csak a keble vehette fel a versenyt, ami a férfiak vágyakozó pillantásait illette.

– Nocsak – vonta fel Oskar Kirschbaum a szemöldökét.

Gustav erősen megmarkolta a poharát:

– Akkor ezek szerint sikerrel járt a felvételi beszélgetés.

Már bánta, hogy a minap a lelkiismeret-furdalástól vezérelve könnyelmű ígéretet tett, miszerint segít a volt szeretőjének új állást találni. Néhány nap múlva ugyan megpróbált kihátrálni, de Eva nem hagyta magát, és Gustav Bauerre hivatkozva maga kereste fel a szállodát. Aranka pedig nem sokáig habozott, nem volt elég szobalánya, hiszen az egyikük a harmadik gyerekével volt várandós, egy másikat el kellett bocsátaniuk, mert többszöri figyelmeztetés ellenére is kívánnivalót hagyott maga után a munkája, Theresa pedig a gyakran betegeskedő kislánya miatt volt gyenge láncszem a csapatban.

Eva egy magabiztos mosollyal válaszolt:

– Bizony, sikerrel. Mi mással? A családomról van szó, az anyámról és a kishúgomról, gondolhatod, hogy a legjobb arcomat mutattam.

– Miért, van kevésbé jó is? – provokálta Oskar kacsintva.

Eva élvezte, hogy a férfi figyelme rá irányul.

– Kinek ne lenne, de hát nem ettől izgalmas az élet? Hogy egyszerre több szerepet játszhatunk? Hogy nem mindig kell jó kislányt vagy úriembert alakítanunk? – nyúlt Oskar ingének széles hajtókája után, feltűnően kelletve magát.

Gustav kínosnak érezte a nő viselkedését, nem akarta megbántani, de ahhoz sem volt nagy kedve, hogy az este hátralévő részét incselkedő szópárbajokkal töltsék.

– Eva, örülök, hogy van újra munkád, és bízom benne, hogy megbecsülöd, és nem bánom meg, hogy beajánlottalak – szólalt meg újra, mielőtt intett volna a pincérnek. – Hozzon egy üveg pezsgőt a kisasszonynak és a barátnőinek – adta le a rendelést.

Eva szeme felcsillant:

– De ugye az urak is koccintanak velünk?

Gustav finoman megrúgta Oskar bokáját, a cimborája pedig azonnal vette a lapot.

– Szívesen maradnánk, de sajnálatos módon hív a kötelesség, talán majd legközelebb – hárított a galambszürke fedora kalapját{1} a fejébe nyomva, Gustav pedig megerősítésként, szabadkozva széttárta a kezét, majd miután felesben kifizették a számlát, maguk mögött hagyva a csalódott hölgykoszorút, jókedvűen elhúzták a csíkot.

{1} Nagy szélű, elöl a két oldalán bevasalt, a tetején hosszában betört formájú kalapfajta, amely a 19. század végén a nők körében, az 1920-as évek elején a férfiak körében jött divatba.