A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Likvidált szerelem (A holtak arca 1.), 2021

Elrabolt jövő (A holtak arca 2.), 2021

A veszett kutya (javított kiadás), 2021

A falka ((javított kiadás), 2022

Copyright © Bihary Péter, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Fodor Zsuzsa

Korrektor: Tabakovits Nikoletta

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5703-82-1

Palatinus Tibor tengeri vitorlázó kalandos élete ihlette ezt a könyvet. A félreértések elkerülése végett, ez a könyv nem életrajzi kötet, hanem kalandregény. A regényben szereplő személyek és események kitaláltak, a valósághoz semmi közük, ha mégis, akkor az a véletlen műve, és szégyelljék magukat!

„Miért nem tudtatok soha szemből támadni?
Tele van lyukkal a hátam!”

Palatinus Tibor

Nem tudom, mennyi idő telt el, nem emlékeztem semmire. Érzékeltem, hogy mozgok, talán még szirénát is hallottam, de ezek csak érzések voltak. Egy rácsos ágyhoz kötözve, meztelenül tértem magamhoz. A torkom, a nyelőcsövem parázslott. A csuklóm és a bokám égett a szíjaktól. A plafonon megsárgult neon világítótestek szórták vibráló és idegesítő fényüket. A szobában nem volt másik ágy, személyzetet nem láttam, csak a kórház zöld, csempézett falait. Kosz és kopottság uralkodott körülöttem, sípoló gépeket hallottam. Hol vagyok? – dübörgött a kérdés a fejemben, és igyekeztem kiszabadítani a csuklóimat. Ekkor egy ápolónő érkezett, morcos tekintetű, hatvan körüli matróna. Nem szólt semmit, csak felszívott egy ampullát, és a karomba nyomott egy injekciót. Újra zuhantam.

Nem tudtam magamról egy ideig, majd ismét látni kezdtem. Egy borzas hajú, köntösben lévő fickó lépett a kórterembe, de láthatóan ápolt volt, nem ápoló. Elővett egy injekciót a zsebéből, levette a tűt védő műanyag kupakot, és vagy tízszer beleszúrta a karomba és a combomba. Apró adagokban nyomta belém a fecskendő tartalmát, és közben tudálékosan bólogatott. Segítségért akartam kiáltani, üvölteni, vagy kiszabadulni, de a testem nem reagált. Olyan voltam, mint egy béna test börtönébe zárt éber elme. Ekkor rohant be két fehér ruhás férfi, és csavarta ki a kezéből a fecskendőt.

– Bassza meg. Mi ez? – kérdezte az ápoló a fürdőköpenyest.

– Természetesen a vérem és a vizeletem, kedves kolléga – hallottam az őrült hangját.

– Erről senkinek egy szót sem, megértetted? – szólt a magasabb ápoló a másiknak.

– Ez nem fog beszélni? – biccentett felém az alacsonyabb.

– Ez? Élőhalott, nem látod? Soha nem jut ki élve.

Ezzel nyakon ragadták a fürdőköpenyes beteget, és kimentek a kórteremből. Feküdtem, és két dolog dübörgött a fejemben: vér és vizelet. Ezeket fecskendezte belém az az őrült. Néha, mint egy varázsütésre aludtam el. Nem voltam tudatában annak, hogy mit cselekszem, bár lekötözve nem sok esélyem volt bármit is tenni. Azok a helyek, ahol a bolond megszúrt, szépen lassan bedagadtak, és kezdtek elfekélyesedni. Felemeltem a fejem, amennyire csak tudtam, és azt láttam, hogy nedvedző sebek borítják a testem. Olykor letakartak egy fehér vagy pisztáciazöld lepedővel, de sok esetben úgy hagytak, meztelen. Magam alá szartam és hugyoztam. Nem tudtam hosszú órákig visszatartani a vizeletem és a székletem. Naponta háromszor etetett meg valaki egy kásaszerű moslékkal, ami híg fosként távozott belőlem. Olyankor a személyzet kurvaanyázott, és tessék-lássék kipucolta alólam. Éreztem a bőrömön, hogy kimarja a fekália és a vizelet a seggem.

Vodice, napjainkban

Egy kellemes nyári nap, késő délután, a Trogir melletti kihalt sziklapárkányon bámulok a semmibe, a langyos szél simogatóan ölel. A rövidnadrágom és a pólóm teljesen átizzadtam. Nézem a vizet, ez az én igazi hazám, az én tengerem. A végtelen kékség előttem hullámzik, és a lelkem egy hatalmas, szárnyait széttáró sirályként vitorlázik a horizont felé, ahol a víz az éggel összeér. Egy sziklán ülök, nyomja a combom, de nem érdekel a fájdalom, mert legalább érzem, hogy élek.

Még élek.

Elfogadtam már az elfogadhatatlant, vagy inkább nincs erőm harcolni ellene. Haldoklom. Lassan, alattomosan emészt fel a kór. Nincs harsány, látványos tünete, csak szépen lassan pusztítja el a belsőm és az elmém. Lehet egy hét, vagy egy év, mire felzabál. Mint ahogy mindennek az életemben, ennek is oka van. Az átok. Az én átkom.

Hosszú történet. Rágyújtok egy Marlboróra, nagyot húzok a kezemben lévő whiskys üvegből, és a legelején kezdem a történetemet. Számvetést kell tennem, mielőtt szembenézek az elkerülhetetlennel. Leéltem az első háromszáz évem. Igen. Legalább háromszáz esztendő kell másnak, hogy annyit éljen, mint én. Elfáradtam. Ötvenegy évesen úgy érzem magam, mint egy öreg tengeri teknős, ami túlélte a világháborúkat, ami felett a vitorlásoktól, a gőzhajókon át, egészen a modern hajókig minden átúszott az óceánokon. Nem adtam fel. Még nem.

Teszem a dolgom, mert sok ember kenyere függ az én kis dalmát álmomtól. Egy hajójavító műhelyt üzemeltetek. A helyiek az elején nem voltak túl befogadóak, de évek alatt megdolgoztam a bizalmukért. Most ez a műhely tart életben: az, hogy a nálam dolgozó srácok el tudják tartani a családjaikat. Nem voltam szent soha, és azt hiszem, eljött az ideje a vezeklésnek. Egyszerűen szeretem az embereim, és ők is viszontszeretnek. Az ügyfeleim egy idő után többnyire a barátaim is lesznek. A szenvedélyemnek élek: a hajók, a tenger, a szél és a családom. Hogy hogy kerültem ide a sziklaszirtre, Charlie-t hallgatva, az égfelé nézve? Régen kezdődött.

Első rész

1970-es évek

1.

Veszprém

Ezerkilencszázhetven telén a veszprémi kórház szülészeti és nőgyógyászati osztályán felsírt egy kisfiú, Tibor. Aztán az apám is, ahogy a helyi Volán gazdasági igazgatójaként büszkén vette kezébe a gyermekét, vagyis engem. Csak a hatalmas vörös csillag mosolygott a bejárat felett a sápadt napsütésben. E korszak kötelező hurráoptimizmusa lengte be az összes közintézményt és vállalatot, így a kórházat is. Nem biztos, hogy nem vitte el hajnalban az embert a nagy fekete autó a pártszékházba egy kis reggeli tornára, ha nem hozta a kötelező jókedvet Kádár elvtárs ötéves tervének megfelelően.

Apám beosztásának köszönhetően átlag feletti körülmények között éltünk Veszprém város kádertelepén, mégis a szüleim állandó veszekedései és ajtócsapkodásig fajuló vitái maradtak meg kisgyermekkorom egyedüli emlékeiként. Jószerével több időt töltöttem az apai nagyszüleimnél, mint otthon. Ezen időszak emlékei teljesen elhalványultak. Nem maradtak meg a boldog karácsonyok, a mosolygós születésnapok, a feszültség maradt az uralkodó érzés, ami nem múlt el soha. Emlékeztem volna rájuk, ha lettek volna. Talán hétéves lehettem, amikor a szüleim leültettek a nappaliban, apám rágyújtott egy barna, csíkos dobozos Helikonra, az arcomba fújta az első slukk gyenge, de gomolygó füstjét, és nekem szegezte a kérdést.

– Fiam! Anyáddal elválunk. Kivel szeretnél maradni?

Ültem a kanapén, a vitrines szekrénysoron lévő, kikapcsolt Kékes tévét bámultam, és egy filmet néztem benne a lelki szemeimmel. Láttam magam a fekete élettelen képernyőben, ahogy a két szeretett szülőm között zuhanok a mélybe. Éreztem, hogy amit most kiejtek a számon, annak hatása lesz mindenre, de nem fogtam fel igazán. Hétévesen bármennyire is úgy hittem, hogy éretten néztem a világot, nem számolhattam a szavaim következményével. Természetesen a válaszomat sejtették.

– Anyával akarok maradni!

Úgy éreztem, elárultam apámat, de azt is, hogy nem tehetek mást. Ők zsarolták ki belőlem a döntést. Anya adta a biztonságot, és abban a korban számomra ez volt a legfontosabb.

Miután a válási procedúra lezajlott, jött a feketeleves. Anyám, aki nagybetűs irodista volt, ami ebben az időben státusszimbólumot jelentett, összeállt a főnökével, dr. Máris Bélával, akit nem is ismertem, de az első pillanattól kezdve zsigerből gyűlöltem, és kölcsönös volt a szimpátia. Ebben az időben, emlékeim szerint, anyám mindig egy virágos, dzsörzé miniotthonkában parádézott, és a haja állandóan hajcsavarókkal volt tele. Sokat dohányzott, vágni lehetett a füstöt, mert Bélával, a főnökével láncdohányosként tengették a napjaikat. Anyám elmaradhatatlan Éva vermutja és Béla apu, ahogy hívatta magát, Kőbányai söre állandóan a kezük ügyében volt. Nem voltak alkoholisták, de a jó hangulat és az általam, vagy a saját maguk által keltett feszültség feloldása igen fontos szerepet játszott az életükben. Máris világbajnok seggfej volt, kopaszodó fejtetőjére fésült kölcsönhajával és nehezen palástolt agresszivitásával együtt. Akkoriban a Mézga család ment a televízióban, hát amikor Máris szomszédot, vagyis anyám pasiját megláttam, összecsuklottam a röhögéstől. Még a mimikájuk is egyezett. Máris kiköpött Máris volt. Azt hiszem, akkor kaptam az első nyaklevest anyámtól életemben. Béla apuval, majd anyámmal is napi szintűek voltak a veszekedések, és az iskolában sem hoztam a szocialista ifjúság számára előirányzott magatartási szintet, mert égetni való voltam, hogy úgy mondjam.

A iskolában elsősorban a tornaóra volt a kedvencem, mert a sporttal kiadhattam a felgyülemlett gőzt, és volt bennem harag bőven. Haragudtam a válás miatt a világra, a szüleimre, és általában mindenre.

1980-as évek

2.

Veszprém–Balaton

Mivel Veszprém közel van a vízhez, így a szüleim sűrűn jártak le a Balaton-partra. Emlékszem, amikor először láttam meg a vizet, olyan hatást gyakorolt rám, mint addig semmi. Monumentális volt, és hívott magához. Apám szerint a tenger még nagyobb, de egy gyermek számára a Balaton maga az óceán. Kisfiúként élveztem a parti lét minden pillanatát, a gőzmozdony húzta vasúti kocsik látványától egészen addig, amíg meg nem pillantottam a tavat. Éreztem az illatát már messziről, majd a nádas susogása volt a következő impulzus, végül a mögül berobbant a képbe a hatalmas víz. Mindegy volt, hogy apámmal egy pecára ültünk ki egy stégre, vagy össznépileg mentünk ki egy strandra, tökéletes volt mindenhogy. Imádtam a vitorlások armadáját, a gumimatracokon játszó gyerekeket, és a parton vagy a derékig a vízben ülő, söröző férfiakat. Szerelmem akkor fogant, és életem végéig kitart. Az egyetlen, amely nem okozott csalódást soha.

Anyámékkal jó ideig ettük egymás életét, mire befejeztem az általános iskolát, és mindannyiunk legnagyobb örömére feldobtam az ötletet, hogy a nagyszüleimhez szeretnék költözni. Anyám és Béla levetett béklyót látott a dologban, én némi nyugalmat.

A nagyszüleim viszonylag nagy szőlőbirtokkal rendelkeztek a Balaton-felvidéken, amit nagyapám nagyüzemi nyúltenyésztéssel fejelt meg. Nem volt akkoriban divat a termelőszövetkezeten kívül tevékenykedni, de neki elnézték, mert őrnagyként, igazságügyi szakértőként ment nyugdíjba, és tekintettel voltak a fiára is, mert apám jó káder, jó elvtárs volt. A gazdaságban annyit segítettem, amennyi csak egy ekkora gyerektől kitelt. Az öregek imádtak, és én is őket.

A nagyapám kemény, makacs ember hírében állt, de aranyból volt a szíve, és mindent megadott nekem. Hajnalban kelt, későn feküdt, és a munka tette ki az életét. Amikor napszámba vett fel embereket a szőlőbe, mindig azt mondta nekik: „Csak annyit dolgozzatok, mint én, és akkor nem lesz baj.” Kevesen tudták tartani azt a tempót, amit az öreg diktált.

Pont az ellentéte volt apámnak, aki a kor tipikus igazgatójának formáját hozta: mindig barna öltöny, barna nyakkendő és fehér ing. Még a boltba is ebben ment le. Nem azért, mert nem volt neki másik, hanem mert aki ebben a ruhában élte az életét, az nem tartozott a prolik közé. Vezető volt, és ezt igyekezett hangsúlyozni. Dús, oldalra fésült haj, aranykeretes szemüveg, elmaradhatatlan diplomatatáska, amit a pesti dollárosboltból hozatott a párttitkárral. Jóvágású férfi volt, és ki is használta. Jó eséllyel akár fél évet is kihúzott nála egy-egy fiatal titkárnő, mert folyamatosan rotálódtak. Szerette a változatosságot. A nagyszüleim egészen más típusú emberek voltak, talán ezért is kötődtem jobban hozzájuk. Igyekeztek mindent megadni nekem. Amikor jöttek az olaszok a nyulakért, vagy elvitték a borászok a kész bort, hát nem fukarkodott nagyapám a pénzzel. Jutott mindenre.

Az elköltözésemet követő nyáron apám, az egyik látogatása során feltette a kérdést, hogy nincs-e kedvem vitorlástáborba menni a Balatonra. Persze hogy volt. Itt rabolta el a szívem a víz teljesen. A Balaton iránti vonzalmam adott volt, ehhez csatlakozott a hajók iránti szerelem: csodáltam őket, a kecsességüket, a hófehér vitorlájukat a kék háttérben a vízen, és éreztem, hogy mindnek lelke van. Ettől kezdve minden nyaram a vitorlástáborban töltöttem. Nem csak turnusokat, az egész nyarat. Apám cége támogatta akkoriban a szocialista tömegsportot, ezáltal a vitorlásklubot is, így nem volt kérdés, hogy egy hétig, vagy egész nyáron a kikötőben és a vízen leszek. Mivel állandóan a kikötőben voltam, már aludni sem jártam haza, így rajtam maradt a becenevem: Bala, mint a Balaton. Ebben a környezetben ébredtem tiniként teljesen az öntudatomra. Rájöttem, hogy a víz az élet. Nincs kedvem egy irodában ülni, ha felnövök. Láttam a szüleim életét, és nem kívántam ilyen életet magamnak. Bábnak tartottam őket, akik – mint egy robot, vagy ahogy akkoriban hívtuk őket, Mikrobi – csak dolgoznak, hazamennek, esznek, alszanak, és mindennap kezdődik ugyanaz elölről. Itt léptem rá arra az útra, ami végigvezet az életemen, ekkor lett belőlem hajós. Az ismerkedő, figyelő, szemlélődő kisfiú itt lett férfi, mert a döntéseinek hirtelen ára, tétje lett. A saját és a legénysége élete volt a kezében. Ez gyorsan éretté teszi az embert.