A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Vi Keeland: The Spark, 2021

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Órákon át kívánlak, 2018 • A beosztott, 2018

Egomániás, 2019 • Csak szex, 2019 • A megbízó, 2019

A vetélytárs, 2020 • Fiatal szerető, 2020 • A viszony, 2020

Vonzó hagyaték, 2021 • Hívatlan vendég, 2021 • Nagy játékos, 2021

Tiltott gyümölcs (Rivaldafény-sorozat 1.), 2021

Szerelmi háromszög (Rivaldafény-sorozat 2.), 2022

Copyright © 2021. THE SPARK by Vi Keeland

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Márton Andrea, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítófotó © Jakub Koziel

Modell: Alessandro Dellisola

Borítóterv: Fehér Zsanett, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Fodor Zsuzsa

Korrektúra: Csémi Judit

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5703-5-17

1.

Autumn

Egyértelmű, hogy ehhez kezdek túl öreg lenni.

A kanapéra hajítottam a nagy rakás levelet, és leültem. Alig volt este hat óra, mégis úgy éreztem, legszívesebben bebújnék a takaró alá, hogy véget érjen ez a nap. Jó lett volna, ha valahol kipihenhetem a négynapos mininyaralásomat. Még szerencse, hogy egy teljes hétvégét adtam magamnak, hogy visszazökkenjek a rendes kerékvágásba. A vegasi csajos utazásunk, vagyis Anna barátnőm megelőlegezett koszorúslánybulija – ahol a tervek szerint egész nap a medence mellett heverészünk, és szépíttetjük magunkat – hajnalba nyúló bulizássá alakult át, és ma reggel elaludtam, így majdnem lekéstem a gépemet hazafelé. Régen ittam utoljára két pohár bornál többet egy hét leforgása alatt, és mind a huszonnyolc évem súlyát a vállamon éreztem, mielőtt a nap lement ezen a péntek estén. Hála az égnek, hogy holnap nem kell dolgoznom!

Futólag eltűnődtem, hogy a kutyaharapást szőrével módszer alkalmazásával bambuljam-e a Netflixet egy üveg áfonyás vodka társaságában, de aztán megszólalt a telefonom, ami visszarántott a valóságba.

Jaj…

Az Apa felirat jelent meg a kijelzőn. Jobban tettem volna, ha felveszem és túlesek rajta, de egyszerűen nem volt hozzá erőm. Bár megmenekültem attól a stressztől, amit az apámmal folytatott beszélgetés kikerülhetetlenül jelentene, mégis eszembe jutott valami, amit egész délután húztam-halasztottam, a mosás. Nem túl kellemes foglalatosság számomra, főleg azért, mert ehhez a társasház sivár alagsorában elhelyezkedő mosodában kell üldögélnem. Pár hónappal ezelőttig mindig elindítottam a mosást, majd negyvenöt perc múlva újra leballagtam, hogy áttegyem a ruhákat a szárítóba. Azonban ezt a szokást levetkőztem, amikor egy teljes adag ruha – vizes bugyik és melltartók – nyomtalanul eltűnt. Ki a fene lop vizes ruhákat? Ha legalább félig szárazak lettek volna! Mindegy, drága lecke volt ez nekem, és most már csak akkor léptem ki az alagsorból, amikor minden ruhám tiszta és száraz volt.

Nagy sóhajjal, duzzogva a hálószobámba mentem, ahol a bőröndöm még az ágyon hevert, és kinyitottam a cipzárt. Felülre egy szövetszoknyát csomagoltam, amit végül nem vettem fel, és arra gondoltam, hogy kiakasztom a fürdőszobában, hátha pár zuhanyzás után kilógja magát. A vasalást ugyanúgy utáltam, mint az alagsori mosást.

Azonban amikor felnyitottam a bőröndöt, nem a szövetszoknyám volt legfelül. Először azt hittem, biztos átvizsgálták a táskámat, és csak úgy visszadobálták a holmimat…, bár a hegyes orrú cipő, amit kiemeltem, biztosan nem az enyém volt.

Francba!

Rémülten kutattam át a bőröndöt.

Tréningnadrág, futóruha, elegáns ing… Elöntött valami rettenetes érzés, és kétségbeesetten keresni kezdtem a bőröndcímkét. A benne lévő papírt nem töltöttem ki, de a bőrcímkén kívülről dombornyomottan szerepelt a monogramom.

Ezen viszont… nem volt monogram.

Basszus, basszus, basszus!

Nem a saját táskámat vettem le a szalagról! Kivert a veríték. Az összes sminkcuccom abban a bőröndben volt, nem beszélve a minimum egyhetes útra csomagolt legjobb cipőimről és ruháimról! Vissza kell őket szereznem! Kiszaladtam a konyhába, lekaptam a telefonomat a töltőről, és rágugliztam a repülőtársaság telefonszámára. Miután fél tucatszor ide-oda kapcsoltak, végül megszólalt a rögzítő.

– Köszönjük, hogy az American Airlinest választotta. A korábban nem tapasztalt hívásmennyiség-növekedés miatt az előre látható várakozási idő negyvenegy perc.

Negyvenegy perc! Hangosan kifújtam a levegőt. Remek! Egyszerűen remek!

Addig is, amíg kihangosítva vártam a kapcsolásra, és hallgattam a zörejszerű zenét, rádöbbentem, hogy bárkinek is a csomagja van nálam, könnyen lehet, hogy az illetőnél van az enyém. Még meg se néztem a bőröndcímkét, hátha – az enyémtől eltérően – szerepel rajta egy név.

Visszaszaladtam a hálómba.

Bingó!

Donovan Decker – elég jól csengő név. És itt lakik a városban! Szerencsére Donovan még a telefonszámát is megadta! Nem lehet ilyen egyszerű, ugye? Kételkedtem, de tekintve, hogy még mindig volt negyven percem, mielőtt bárkivel is beszélhetnék a légitársaságnál, úgy éreztem, egy próbálkozással nem veszítek semmit. Úgyhogy bontottam a hívást, és elkezdtem beütni a címkén található számokat, aztán úgy döntöttem, beütöm a *67-et is, hogy titkosítsa a számomat. Amilyen mázlista vagyok, nincs is a fickónál a bőröndöm, ellenben egy perverz állat.

Nagyon meglepődtem, amikor első csörgés után egy férfihang szólalt meg a vonal túlsó végén. Még azt sem találtam ki, hogy mit mondjak.

– Ööö, helló! A nevem Autumn, és azt hiszem, nálam van a poggyásza.

– Ez gyors volt! Az imént tettem le a telefont a kollégájával.

Biztos azt hitte, a légitársaságtól telefonálok.

– Ó, nem, én nem az Americannek dolgozom. Ma reggel érkeztem haza, és biztosan nem a megfelelő csomagot kaptam le a szalagról a JFK-n.

– Mi a monogramja?

– A monogramom?

– Igen, tudja, a vezetékneve első betűje és a keresztneve első betűje.

Égnek emeltem a tekintetem.

– Tudom, mi az a monogram. Csak nem tudom, miért kérdi a… Ó! Ez azt jelenti, hogy magánál van a bőröndöm? A címkén dombornyomással szerepel a monogramom.

– Az attól függ, mi a monogramja, Autumn. Az első betű stimmel.

– A monogramom A. W.

– Akkor úgy tűnik, valóban maga a kis tolvaj, aki elcsente a bőröndömet.

Igaz, hogy nem néztem meg a bőröndcímkét, de sértőnek éreztem, hogy tolvajnak nevez.

– Akkor nem vagyunk mindketten tolvajok? Mivel magánál meg az én bőröndöm van!

– Csak azért vittem el a magáét, mert ez volt az utolsó, ami ott volt a szalagon. Tudja, magától eltérően, én megnéztem a bőröndcímkét, amikor legelőször elhaladt az orrom előtt. Mikor láttam, hogy nem az enyém, meghagytam a jogos tulajdonosának. De az elveszett poggyászok ügyfélszolgálatánál legalább húszan álltak sorba, és én késésben voltam egy megbeszélésről. Úgyhogy túszul ejtettem azt az egy bőröndöt addig, amíg a légitársaság meg nem oldja a problémát.

Behúztam a nyakam.

– Ó! Bocsásson meg!

– Semmi gond. Itt van New Yorkban?

– Igen. Esetleg találkozhatnánk, hogy kicseréljük a bőröndöket?

– Persze. Mikor és hol? Most nem érek rá, de egy-két óra múlva már igen.

A címkén Upper East Side-i cím szerepelt, én viszont a West Side-on laktam, a belváros felé.

– Találkozhatnánk a Nyolcvanadik utca és a Lex sarkán a Starbucksban? – Ez hozzá közelebb volt, de így legalább csak egy állomást kellett metróznom a bőrönddel.

– Nincs kifogásom az ellen, hogy találkozzunk. Hánykor?

Ez elég fura beleegyezés volt, és valahogy kihangsúlyozta a kifogás szót. De hé, visszakapom a bőröndömet! Azonban mi lesz, ha kiderül a pasasról, hogy valami fura fazon? Igaz, hogy a telefonszámomat titkosítottam, és nyilvános helyen találkozunk.

– Mondjuk nyolckor?

– Akkor nyolckor!

Azt éreztem, mindjárt leteszi.

– Várjon! – kiáltottam. – Honnan fogom felismerni?

– A bőröndje ott lesz a kezemben, Autumn W.

Felnevettem.

– Jaj, igen, bocsánat…, hosszú hetem volt Vegasban.

Lehajoltam, és kiemeltem a cipőt a bőröndből. Ferragamo. Nagyon drága. És nagy is. Gyorsan belekukkantottam, és láttam, hogy 47-es. A bennem megbújó kamasz lánynak önkéntelenül is az jutott eszébe, hogy nagy láb, nagy… Emellett a pasasnak mély, szexi hangja volt. Ha letesszük, tuti közelebbről is megismerkedem a bőröndje tartalmával.

– Akkor nyolckor találkozunk – mondta Mr. Decker.

– Rendben, viszlát – válaszoltam. Már majdnem letettem, amikor valami eszembe jutott. Ó, jézusom! – Halló…, várjon…, ott van még?

Egy-két másodperc után újra megszólalt a szexi férfihang.

– Mi a baj?

– Ööö… kinyitotta… a táskámat?

– A reptéren, amikor észrevettem a monogramot a címkén, kicipzároztam, hogy megbizonyosodjak róla, hogy nem az enyém.

– És látott… valamit?

– A tetején egy rózsaszín tangát, úgyhogy elég gyorsan rájöttem, hogy nem az enyém. De nem kutattam át, ha erre gondol.

Elfelejtettem, hogy az utolsó pillanatban bedobtam azt a pink tangát. A szállodában indulás előtt még utoljára körülnéztem, és a tanga ott lapult az egyik fiók hátuljában. De inkább lássa meg a bugyimat, mintsem a táskám egyéb tartalmát. Megkönnyebbülten felsóhajtottam.

– Oké, remek, köszönöm. Akkor nyolckor a Starbucksban!

– Hé, álljon meg a menet, ne olyan gyorsan! Elég idegesnek tűnt a gondolattól, hogy esetleg átnéztem a táskáját. Valami tiltott dolgot rejteget? Nem egy droggal teli bőrönddel fogok mászkálni a városban, ugye?

Nagy nehezen kipréseltem magamból egy mosolyt.

– Nem, egyáltalán nem. Csak… jobb szeretném, ha nem nézné át a táskámat.

– Maga nem kutatta át az enyémet?

A cipőre pillantottam a kezemben. Az, hogy kivettem egyetlen aprócska cipőt, még nem átkutatás, ugye? Nem.

– Nem, nem kutattam át.

– És tervezi? – érdeklődött a férfi.

Fogalmam sem volt, hogy néz ki ez a pasas, most mégis azt éreztem, hogy mosolyog.

– Nem – füllentettem.

– Jól van, akkor megegyeztünk. Én nem nézem át a maga táskáját, és maga sem nézi át az enyémet.

– Oké, köszönöm.

– A szavát adja, Autumn W.? Lehet, hogy az én táskámban is vannak dolgok, amiket nem szeretném, ha meglátna.

– Például?

A férfi felnevetett.

– Viszlát nyolckor!

Miután letettük, visszadobtam a cipőt a bőröndbe, és lehajoltam, hogy becsukjam. De ahogy a cipzár után nyúltam, győzött a kíváncsiság. Csak szórakozott velem, vagy tényleg van valami a bőröndjében, amit nem szeretné, hogy meglássak? Persze tudtam, hogy az enyémben mi van, amitől még jobban furdalt a kíváncsiság.

Megráztam a fejemet, és elkezdtem behúzni a bőrönd cipzárját. Félúton azonban hangosan felnevettem. Kit akarok átverni? Most, hogy nem kellett mosnom, majdnem két teljes órám volt, amíg Nagylábúval találkozom. Ez a bőrönd két órán keresztül hívogatna, és szinte biztos, hogy végül beadnám a derekamat, úgyhogy miért nem kímélem meg magamat a szenvedéstől, és kukkantok bele egy icipicit? Utána megnyugodnék. Donovan Decker sosem tudná meg, hogy nem tartottam be az egyezségünk rám eső részét. Nem beszélve arról, lehet, hogy a pasas épp könyékig turkál az én bőröndömben. Ebben az esetben úgy tisztességes, ha én is átnézem az övét, nem?

Pár másodpercig harapdáltam az ajkamat, mert elöntött a bűntudat, de gyorsan elhessegettem. Természetesen helyesen cselekszem.

Úgy éreztem, minden jogom megvan hozzá, így kicipzároztam a bőröndöt, és egy percig memorizáltam, mi hol van: legfelül egy összehajtott, fehér ing, a két oldalon egy-egy cipő, sarokkal felfelé. Ezeket óvatosan kiemeltem, és az ágyra helyeztem a bőrönd mellé, ugyanabban a sorrendben. A következő rétegben újabb összehajtott ruhák következtek: két drága, elegáns ing, egy tréningnadrág, boxeralsók, néhány póló, az egyiknek az elején ismerős volt a dombornyomás, ezért szétnyitottam, hogy lássam, mi áll rajta. Harvard jogi kar.

Jaj! Na ne, ügyvéd! Nem csoda, hogy van pénze Ferragamóra.

A ruhahalom alatt fehér szennyeszsák volt – az a fajta, amit a szállodában adnak, hogy beletegyük a tisztítandó ruhát, de legtöbben arra használják, hogy a szennyesüket tegyék bele. Mivel nem volt kedvem büdös zoknikat átnézni, elkezdtem visszapakolni a bőröndbe az ingeket, és némi csalódottságot éreztem. De amikor lesimítottam a ruhákat, a műanyag szennyeszsákban valami keményen kidudorodott. Újra kivettem a ruhákat, és belenéztem, abban a reményben, hogy… Nem is tudom, mire számítottam. Bár arra, amit találtam, egyáltalán nem.

A zsákban legalább húsz vagy harminc miniatűr samponosüveg volt, olyan, amilyet szállodákban szoktak adni. Sőt, ahogy közelebbről megnéztem, rájöttem, hogy némelyik balzsam volt, de akadt köztük testápoló is. Legalul három pici varrókészlet bújt meg, és fél tucat előcsomagolt fogkefe – az a fajta, amit a recepción adnak, ha a vendég otthon felejti a sajátját.

Mi a fenét művelt Nagyláb? Kirabolta a szobaasszonyt? Az ilyesmit – igaz, kisebb mennyiségben – általában az én bőröndömben lehet fellelni, mivel szinte mindig le vagyok égve. De valakitől, aki a Harvardra járt és hétszáz dolláros cipőt viselt, az ember nem számít ilyesmire.

Most még kíváncsibb lettem, vajon ki ez a Donovan Decker.

• • •

Majdnem húsz perccel a megbeszélt időpont előtt érkeztem a Starbucksba, úgyhogy ittam egy presszókávét gőzölt mézes mandulatejjel és tejszínhabbal. Már a rendelésnél összefutott a számban a nyál, és csak az édes, krémes ital járt a fejemben. Drága kávékkal szoktam kényeztetni magamat, bár a szerény költségvetésem és az ötdolláros számla miatt ez ritkám fordult elő.

A pult végén álltam, és vártam a rendelésemre, miközben szórakozottan a telefonomat nézegettem. Az ajtón belépett egy férfi, aki azonnal megragadta a figyelmemet.

Ó, hű!

Na, ez aztán a jóképű pasi! Az, hogy magas, sötét hajú és jóképű, tökéletesen semmitmondó leírás. Szépen formált, férfias csontozatú arcát koromfekete haj keretezte, ajka telt és sasorra feltűnő. Nem én voltam az egyetlen, akinek feltűnt ez a férfi; figyeltem, ahogy Adonisz hátralépett, hogy kitárja az ajtót egy hölgy előtt, aki épp kilépett a boltból; a szerencsétlen nő egyetlen pillantást vetett rá, és szó szerint megbotlott a saját lábában.

A férfi láthatóan nem jött rá, hogy a kis balesetet ő okozta; kinyújtotta a kezét, hogy felsegítse a nőt, rávillantott egy szívdöglesztő mosolyt, majd bejött. Világoskék szeme körbejárt a helyiségen, és egyenesen belenézett az én kigúvadt szemembe. Zavarba jöttem attól, hogy rajtakapott, hogy bámulom, így gyorsan újra a telefonommal kezdtem matatni. Néhány másodperc múlva még mindig úgy tettem, mintha lebilincselt volna a kijelzőm, amikor valaki megállt előttem. Felpillantottam, és néhányat pislogtam. A pasas az ajtóból félszegen rám mosolygott.

– Sikerült visszafognia magát?

– Tessék? – kérdeztem homlokráncolva.

A férfi szemében vidámság csillant, és halkabbra fogta a hangját.

– Lefogadom, hogy nem!

Egy suta pillanatig bámultam, majd végül megráztam a fejemet.

– Mégis mi a csudáról beszél?

A férfi összevonta a szemöldökét.

– Megegyeztünk, emlékszik? Én nem nézem át a magáét, ha maga sem kutatja át az enyémet.

Végignéztem, ahogy ez a pasas bejött, majd megállt előttem, és legalább egy teljes percen át bámultam, és csak most döbbentem rá, hogy valami van a kezében.

– Ó, istenem! Magánál van a bőröndöm!

Felnevetett, de még mindig zavartnak tűnt.

– Mit képzelt, mégis miről beszélek?

– Én… nem is tudom. Semmit nem értettem.

– Azt hittem, látott, amikor bejöttem.

Láttalak is. De az arcodnál lecövekelt a pillantásom.

– Nem, nem láttam. Bocsánat, azt hiszem, teljesen lefoglalt a mobilom.

A pult mögött álló barista a nevemet kiáltotta. Örültem, hogy némi távolságot csempészhetek kettőnk közé; szükségem volt egy kis időre, hogy összeszedjem magam, bár pár másodperc múlva még mindig kissé zavart voltam.

– Köszönöm, hogy találkozhattunk, hogy kicseréljük a bőröndöket – mondtam. – Nagyon sajnálom, hogy nem a sajátomat vettem el.

– Semmi gond.

Előretoltam a bőröndjét, és elengedtem a fogóját, de Adonisz nem így tett. Mi több, kicsit közelebb húzta magához az én bőröndömet.

– Mielőtt megejtjük a cserét… – Félrehajtott fejjel tanulmányozta az arcomat. – Szeretném tudni, hogy állta-e a szavát.

Én is félrehajtottam a fejemet.

– És ha azt mondom, hogy nem?

– Akkor bírságot kell fizetnie azért, mert megszegte az egyezségünket.

Kíváncsian felvontam az egyik szemöldökömet.

– Bírságot?

A férfi bólintott.

– Így van. Ezért bírság jár.

Felnevettem, és felemeltem a kávémat, hogy igyak egy kortyot.

– Most érkeztem haza Vegasból, ahol egy csajos minivakáción voltam. Szerintem ez a túlárazott ital a maradék öt dolláromat is leszipkázza a számlámról.

– Nem pénzbírságra gondoltam.

– Akkor mire?

Egy pillanatig megvakarta az állán a borostát.

– Kénytelen lesz meginni velem egy kávét.

Ez a pasi komolyan úgy gondolta, hogy ez nehezemre esik? Vacilláltam, hogy mit válaszoljak. Ha elmondanám az igazat, az nagyon kínos lenne, hiszen mégis átnéztem a személyes holmiját. Másfelől viszont egy kávé mellett jobban szemügyre vehetném. De mégiscsak egy vadidegenről van szó… Igaz, hogy amikor neten ismerkedek, akkor általában kávézóba beszélem meg a randit, és valószínűleg többet tudok erről a pasasról így, hogy átnéztem a bőröndjét, mint amennyit egy online chatben megtudnék róla. Nem beszélve arról, hogy mostanában a netes randipartnereim közül senki nem nézett ki úgy, mint Donovan Decker. Mi több, jó ideje nem volt több senkivel egy kávénál.

Ahogy a válaszon merengtem, Adonisz tekintete az arcomat pásztázta. Mosolya elárulta, hogy előre tudta, hogy átkutattam a táskáját. Akkor meg mi ez?

Kihúztam magam, és belenéztem a szemébe.

– Az illető szobaasszony megsérült a garázdaság során?

Egy pillanatra összehúzott szemmel meredt rám, majd hatalmas mosoly terült szét az arcán. Az egyik ülőgarnitúra felé mutatott.

– Csak ön után, Autumn W.!

2.

Donovan

Majdnem 10 hónappal később

– Ez felháborító! Átkutatták a lakásomat, mindent felforgattak, és még csak rendet sem raktak, mielőtt elmentek! És magukkal vitték a személyes holmimat! Mit fog tenni ezzel kapcsolatban?

– Figyelmeztettem önt, hogy számítson erre – mondtam. – Megtette, amit a múlt héten kértem?

– Igen.

Ügyfelem jobb szemhéja megrezzent. Ez az idióta képtelen lenne tanúvallomást tenni. A mai nap előtt háromszor találkoztam vele, összesen talán hat órát töltöttem el a társaságában, de már tudtam, hogy amikor hazudik, megrezzen a jobb szemhéja. Nem beszélve arról, hogy harminc másodpercen belül tuti előkotor egy koszos zsebkendőt a zsebéből, és megtörli vele a kivörösödött homlokán kiütköző izzadságot.

Felsóhajtottam, és átpillantottam a pasas mellett ülő nőre. A nő csillogó szemmel elmosolyodott. Nevetséges! Lefogadom, hogy simán közölhetném Alfred Bentley huszonöt éves menyasszonyával, hogy négyszemközt szeretnék egyeztetni vele, és aztán ráfektethetném az íróasztalomra. Nem mintha érdekelne az ilyesmi; cseppet sem vonzódom az aranyásókhoz.

– Warren… – Tekintetem még egyszer a befolyásos, hatvanéves pénzügyi menedzserről az ő kis platinaszőke hercegnőjére vetődött, majd az ajtó felé intettem. – Talán négyszemközt kellene tárgyalnunk.

– Bármit, amit nekem mond, nyugodtan mondhatja Ginger előtt is.

– Igazából ez nem így működik. Ginger nem a felesége, és…

– A jegyesem – vágott közbe Bentley. – Mi a különbség?

Ez a pasas még az Esküdt ellenségek-sorozatot sem nézi?

– Egy menyasszonyt kötelezhetnek arra, hogy tanúskodjon, egy feleséget nem.

Bentley megrázta a fejét.

– Ginger sose tenne ilyet.

Nyilván nem tenne. Az ügyésznek összesen tíz percre lenne szüksége, amíg megfenyegeti Gingert, hogy tettestársként feljelenti, mielőtt lecserélné valaki másra azt a löttyedt seggedet. De kénytelen voltam a játékszabályok szerint játszani – legalábbis ez előtt a nő előtt.

– Biztos vagyok benne, hogy sose tenne ilyet. De az ügyvédi titoktartás nem csupán magát védi, hanem Gingert is. Ön meg akar bizonyosodni arról, hogy az ügyész nem néz utána a jövőbeli Mrs. Bentley-nek, ugye?

– Természetesen.

– Akkor mi lenne, ha megkérnénk az asszisztensemet, hogy főzzön Gingernek egy kapucsínót az új kávégépen, amit nemrég tettünk ki a váróba? Mindenki odavan érte. Ahhoz képest, hogy azt hallottam, hogy kétezer dollár körüli összeget köhögtek ki egy nyomorult gépre, ami főzött tejjel készíti a kávét, hát csináljon is nekem normális kávét!

Warren Gingerre pillantott, aki bólintott.

– Rendben – morogta Warren.

– Pár perc, és végzünk. – Felálltam, megkerültem az asztalomat, és kinyújtott kézzel intettem Gingernek, hogy fáradjon ki. – Erre, kérem.

Az asszisztensem nem volt az asztalánál, így a trófeamenyasszonyt a váróba kísértem, és megígértem, hogy amint Amelia visszatér, azonnal beküldöm hozzá. Ahogy elfordultam, Ginger megragadta a könyökömet, karját a nyakam köré kulcsolta, és mielőtt megakadályozhattam volna, szorosan megölelt.

– Nagyon köszönöm, Mr. Decker. Annyira aggódom Warren miatt!

Kemény cicije a mellkasomhoz nyomódott. Biztosan nemrég rakatta be az implantátumokat, még nem volt idejük megpuhulni.

Udvariasan kibontakoztam az öleléséből, és hátraléptem.

– Szükségtelen hálálkodni. Csak azt teszem, amiért a tiszteletdíjamat kapom.

Az irodámban úgy gondoltam, itt az idő, hogy a tettek mezejére lépjek, és a tárgyra térjek ügyfelemnél. Levettem a zakómat, és a Warren melletti vendégszékre hajítottam, majd leültem az íróasztalomhoz, és felgyűrtem az ingujjamat – ilyet ritkán tettem, mert így több tetoválás volt az alkaromon, mint amennyit vagyonos és fennhéjázó ügyfeleim elviseltek.

– Nos… Mr. Bentley. Még nem ismerjük egymást olyan jól, de két dolgot jobb, ha tud rólam. Egy: ha a tanácsomat kéri, megkapja. Ez gyakran azt jelenti, hogy nem fog tetszeni, amit mondok, de engem nem azért fizetnek, hogy azt mondjam önnek, amit hallani akar. Én nem a barátja vagy a lakája vagyok, hanem az ügyvédje – és a legjobb ügyvéd vagyok, akit találhat. Mivel az íróasztalom túlsó végén ül, és nem valahol egészen máshol, feltételezem, hogy ezt már tudja, mert utánanézett a dolgoknak. Úgyhogy, ha feltesz egy kérdést, ne várjon tőlem szépen becsomagolt választ. Ön órabérben fizeti a tiszteletdíjamat, úgyhogy nem rabolom az idejét azzal, hogy hízelgek magának. Azt a választ kapja, amire szüksége van – de, ismétlem, ez nem mindig az a válasz lesz, amit hallani akar.

Mély lélegzetet vettem. Láttam, hogy legszívesebben közbevágna, ezért felemeltem a kezemet.

– Kérem, bocsásson meg, de folytatom, hogy ne legyen köztünk félreértés. A második dolog, amit tudnia kell rólam, az, hogy nagyon ügyesen olvasok az emberek reakcióiból. Mi több, ez a legjobb okom arra, hogy óránként ezerkétszáz dollárt kérjek el. Ez a képességem gyakran az ön malmára hajtja a vizet. Tudom, hogy mikor blöfföl egy ügyész, mikor ítél egy esküdtszék mellettem vagy ellenem, és mikor kell alkut kötni. De ebből a képességemből önnek gyakran hátránya is származhat – mert általában tudni fogom, hogy mikor hazudik. És nem dolgozom olyan ügyféllel, aki nem őszinte hozzám. Ha én nem bízhatok önben, hogy várhatja el, hogy elérjem, hogy egy teljes esküdtszék megbízzon magában? Szóval, ha rajtakapom, hogy rendszeresen hazudik nekem, akkor egyszerűen kiteszem a szűrét.

Warren pipacspiros lett.

– Na, várjunk egy pillanatot, ide figyeljen…

– Tudatában vagyok annak – vágtam a szavába –, hogy ön ugyanannak a klubnak a tagja, amelyiknek ügyvédi irodánk egyik alapító tagja is. Nem ez az első alkalom, hogy egyik védencünk ugyanazokban a társadalmi körökben mozog, mint ügyvédi irodánk bizonyos tagjai. És az sem először fordulna elő, hogy kirúgok egy ügyfelet, akinek ilyen kapcsolatai vannak. Igen, Dale vagy Rupert nem örülne neki, de végül is én évente több millió dollárt hozok a konyhára, maga viszont nem. Úgyhogy túllépnek rajta. Maga azonban nem fog. Mert a kormány vádja maga ellen majdnem tökéletesen megalapozott. És ha végig kell mennie az utcán, hogy keressen egy másik ügyvédi irodát, és egy másik ügyvédet, akkor huszonöt évet ülnie kell, Mr. Bentley, mert én vagyok az egyetlen esélye arra, hogy ezt elkerülje. Egyesek talán nevezhetnek arrogánsnak is azért, hogy ezt mondom, de igazából kurva nagy ívben teszek rá. Mert lehetséges, hogy arrogáns vagyok, de… ez a nagy büdös igazság.

Hátradőltem a székemben, és rövid ideig farkasszemet néztem Mr. Bentley-vel. Dühös volt – nyilván évtizedek óta nem beszéltek így vele, és ebben a pillanatban azon gondolkodott, hogy kirúg engem. Végül azonban azok, akik az asztalom túloldalán találják magukat, azok, akik bonyolult, zavaros üzletekbe bonyolódnak, amik miatt égni kezd a talpuk alatt a talaj…, azok nem ostobák. Intelligensek. Nagyon is intelligensek. És szeretik a szabadságukat. Úgyhogy biztosan utánanéztek annak, aminek kell, és meggyőződtek róla, hogy én vagyok az egyetlen esélyük, hogy ezt a szabadságot meg is tartsák.

Most, hogy elmondtam a kis beszédemet, „aki mer, az nyer” játékot játszunk. Aki először szólal meg, az veszít.

Három vagy négy perc telt el – ez szörnyen hosszú idő, tekintve, hogy némán kell bámulnom egy férfit. Végül Warren beadta a derekát; előrehajolt, és a térdére könyökölt.

– Jól van. Mi a következő lépés?

A következő negyvenöt percben részletesen elmagyaráztam a stratégiánkat. Amikor megmondtam, hogy a szövetségiek zárolták minden számláját, így nem fogja tudni kifizetni az óvadékot, nem volt boldog. De még mindig csak a játék elején voltunk, úgyhogy félig-meddig tagadásban élt – azt hitte, hogy a barátai és az üzlettársai úgyis a segítségére sietnek.

Talán egy ötvenezres bírságnál így lett volna, de ez hét számjegyűnek ígérkezett.

– Mit gondol, mennyi idő múlva tartóztatnak le?

– Legkésőbb egy-két nap múlva.

– Addig mit csináljak?

Összenéztünk.

– Biztos, hogy a véleményemre kíváncsi ezzel kapcsolatosan?

Bentley összevonta a szemöldökét, de bólintott.

– Menjen haza, Mr. Bentley! Kérjen fel egy magánséfet, hogy készítse el a kedvenc ételét, majd alaposan dugja meg azt a dögös menyasszonyát. Mert reggelre minden számláját zárolják, és akkor a hölgyike az ujján csillogó kövecskét el fogja passzolni, hogy az árából egy első osztályú jeggyel visszautazzon oda, ahonnan jött.

• • •

– Láthatnám a személyijét, kérem?

Hátradőltem a székemben, és az asztal fölött rávigyorogtam a barátomra.

– Csessze meg! – morogta Trent, majd kivette a jogsiját a tárcájából. Fel sem nézett rám, mégis tudta, hogy élvezem a pillanatot.

A pincérnő rápillantott a jogsira, majd visszaadta Trentnek. Ez meglehetősen gyakran fordult elő. Trent Fuller harmincéves volt, de egy nappal sem tűnt idősebbnek tizennyolcnál. Még sosem láttam arcszőrzettel, pedig egy időben négynapos kanmurikra jártunk New Orleansba.

A pincérnőnkre mosolyogtam.

– Kicsit későn érő típus. Az enyémet is látni akarja?

– Maga rendben van. Magán látszik, hogy elmúlt huszonegy.

– Biztos? A címemet sem akarja megnézni? Hátha a környékemen lakik…

A pincérnő elpirult. Csak tréfáltam; csinos volt ugyan, bár nekem túl fiatal.

– Egy perc, és hozom az italokat.

Trent elvett egy mártogatós rudat az asztal közepéről, és beleharapott.

– Ki volt az a dögös szöszi, akit kikísértél az irodából az édesapja karján?

– Az öreg a vőlegénye, nem az apja. De ha érdekel, a csaj szerintem hamarosan újabb ostoba pénzeszsákra fog vadászni. Az ügyfelem nemsokára elveszít szinte mindent, ami a vonzerejét jelenti.

– Francba! Ilyen nők sosincsenek a szellemi tulajdonok részlegén.

– Ha a nagykutyákkal akarsz együtt üvölteni, meg kell tanulnod a magas fűben vizelni.

Trent elfintorodott.

– Ez meg mi a fenét jelent?

Felnevettem.

– Fogalmam sincs. Hogy állnak a dolgok azzal a csajjal, akit pár hete nem sikerült elijesztened?

A haverommal havonta egyszer vagy kétszer beültünk koktélozni vagy vacsorázni. Mindketten heti nyolcvan órát dolgoztunk a cégnél, úgyhogy nem volt túl sok szabadidőnk.

Trent összevonta a szemöldökét.

– Elvittem a lányt egy elegáns étterembe. Másnap hagytam neki egy üzenetet, hogy nagyon jól éreztem magam vele, de azóta sem hív vissza.

– A szokásos téma volt napirenden vacsora alatt? Szerzői jogok és szabadalmak?

– Rohadj meg!

Felnevettem. Természetesen csak tréfáltam. Trent valójában nagyon jó humorral rendelkező srác, okos és menő. A lány sajnálhatja, hogy kihagyta, de ezt a világért be nem vallottam volna a haveromnak.

– Na és te? – érdeklődött Trent. – Mi a helyzet azzal a barna csajjal? Olyan kedvesnek tűnt.

– Vége. Elbukott a második teszten.

Trent a fejét ingatta.

– Te meg a nevetséges tesztjeid! Mikor jutott túl valaki is a második körön?

A pincérnő kihozta Trent borát és az én sörömet, majd ismét eltűnt. Pontosan tudtam, mikor fordult elő utoljára, hogy egy nő átment az úgynevezett nevetséges tesztemen. Bár nem említettem, hogy ennek már jó ideje volt, nem akartam adni a lovat a barátom alá.

Trent tovább piszkált.

– Komolyan már, mikor?

– Nem tudom…

– Dehogynem tudod! Te arra is emlékszel, amit az anyaméhben hallottál, Decker. – Megrázta a fejét. – Az a bőröndös csaj volt, mi? A vörös hajú, akivel eltöltöttél egy hétvégét, és aki hétfőn reggel úgy eltűnt, mint szürke szamár a ködben. Mi is volt a neve? Summer?

Hosszan belekortyoltam a sörömbe.

– Autumn.

Tíz hónap telt el azóta, hogy beléptem abba a kávézóba, hogy kicseréljük a bőröndünket, és három nappal azután láttam Autumn-öt utoljára. Azért találkoztunk, hogy kicseréljük a poggyászokat, és végül záróráig üldögéltünk a Starbucksban. Utána elmentünk vacsorázni, majd később, miután az étterem bezárt, elmentünk hozzám. Autumn W. Miután lelépett, képes voltam még egy szabadnapot is kivenni – hét év óta először, hogy elkezdtem dolgozni a Kravitz, Polk és Hastingsnél.

Egész hétvégén alig aludtunk, miközben tulajdonképpen nem feküdtünk le egymással. Ez megint újdonság volt számomra – három éjszakát eltölteni egy nővel úgy, hogy nem fekszem le vele. Egyébként meg életemben nem voltam ennyire felpörögve attól, hogy megismerkedtem valakivel, és azt hittem, a dolog kölcsönös. Éppen ezért lepődtem meg annyira, amikor hétfő reggel kiléptem a zuhany alól, és a lakás üres volt. Sehol egy levélke. Sehol egy telefonszám. Még a vezetéknevét sem kérdeztem meg. Egyetlen használható nyom volt, amire támaszkodhattam: egy összehajtott papírlap, valami fura lista, amit elfelejtettem visszatenni a bőröndjébe, miután átkutattam. Még mindig itt volt a pénztárcámban, ebben a pillanatban is. Persze, ezt sem fogom Trent orrára kötni.

– Ugye tudod, miért nem tudtál egyetlen hibát sem felfedezni abban a csajban? – kortyolt bele a borába Trent. – Mert faképnél hagyott. Ha nem tette volna, biztosan megbukik valamelyik teszteden. Talán felvehetnéd a tesztfeladatok közé a nem hagy faképnél című pontot. Akkor nem ácsingóznál olyan lány után, aki lelécel. Mi lett azzal, akivel a múlt héten ismerkedtél meg a McGuire’sben?

– Másnap elmentünk vacsorázni…, nem volt semmi figyelmeztető jel. Megkérdeztem tőle, szereti-e a hokit. Azt mondta, imádja, és másnap szívesen átjön meccset nézni. Egész első félidőben a telefonján játszott. Azt sem tudta, hány negyed van egy meccsben!

– Szerinted az a gond, hogy egy gondolatnyival megtoldotta az igazságot. De szerintem jó, hogy azt mondta, szereti a hokit. Azt jelzi, hogy hajlandó kompromisszumot kötni, és megülni a seggén, amíg te hokit nézel, csak azért, hogy egy kicsit együtt legyen veled. Muszáj annyira szeretnie a sportot, hogy minden percben azt kelljen néznie?

– Nem, egyáltalán nem. De amikor megkérdeztem tőle, szereti-e a hokit, azt válaszolta, hogy „imádom, állandóan azt nézem”. Ez eléggé következetlen viselkedés. Ha az, amit tesz, és amit mond, nem klappol, akkor az nálam figyelmeztető jel. – Kiittam a sörömet. – Valamint másnap küldött egy képet a cicijéről.

Trent a fejét ingatta.

– Ez csak nálad számít negatívumnak egy nő esetében.

Nálam legalább egy hónapig tilos a meztelen szelfi. Akkor is, ha én kérem. Most azonban rájöttem, hogy elég szemét dolog, ha kérek valamit egy nőtől, amit meg is kapok, és aztán ellene fordítom, de ilyen ez a játék.

Megráztam a fejem.

– Én is szeretem a meztelen szelfiket. De ha egy nő alig egy hét ismeretség után küld meztelen szelfit, az figyelmeztető jel a szememben.

– Ahogy gondolod. Én bármikor bármilyen meztelen szelfit elfogadok egy nőtől.

Elvigyorodtam.

– Az a gond, hogy te csak olyan csajokat vonzol, akik úgy néznek ki, mint te, szóval ez tulajdonképpen gyermekpornográfia.

– Seggfej!

A beszélgetés szokás szerint átterelődött a szánalmas magánéletünkről a sportra, majd végül ismét a munkáról kezdtünk beszélni. Napokon keresztül tudnánk dumálni róla, de mostanában arról folyt köztünk a szó, hogy engem megtesznek-e üzlettársnak, vagy sem.

– És hogy áll a szavazás? – érdeklődött Trent.

Komoly versenytárssal kellett szembenéznem. A cégünk minden ötödik évben lehetőséget ad a két legjobban teljesítő ügyvédnek, hogy üzlettárssá váljon. Általában tíz-tizenkét év után lehetett ilyesmire számítani, én viszont alig hét éve voltam a Kravitz, Polk és Hastings alkalmazottja, amikor az öreg Kravitz pár hónapja szólt, hogy felmerült a nevem. Ha idén bekerülök, én leszek a legfiatalabb társtulajdonos a cég történetében – erre pedig igencsak fentem a fogamat. Az, hogy rekordot döntök, még a pluszkeresetnél is többet nyomott számomra a latban, pedig már most sem volt elég időm elkölteni azt a pénzt, amit kerestem.

– Szerintem csak Rotterdamot és Dicksont kell meggyőznöm, hogy megszerezzem a kétharmadot, amire szükségem van.

– Pöcsfej Dicket könnyű lesz zsebre vágni, a te részlegeden dolgozik.

– Tudom. De mostanában nem sok alkalmam volt nyalni neki. Emellett azt is megtudtam, hogy ha rám szavaz, és társtulajdonos leszek, akkor az ő rekordját fogom megdönteni. Pöcsfejt nyolc év után nevezték ki.

– Francba! Akkor csak reménykedni tudsz, hogy Pöcsfej egója kisebb, mint a tiéd!

– Ne is mondd…

Majdnem tizenegy óra volt, mikor eljöttünk az étteremből. Kifelé menet megszólalt a telefonom. Megnéztem, ki hív, és a fejemet ingattam.

– Fesd az ördögöt a falra…

– Ki az?

– Pöcsfej.

– Elég késő van ahhoz, hogy ilyenkor hívjon, nem?

– Igen, elég későre jár. De ezek szerint sosincs elég késő a seggnyaláshoz. – Fogadtam a hívást. – Donovan Decker.

– Decker. Szívességet kérnék.

– Hogyne. Miről van szó, főnök?

Ahogy Trent rám pillantott, a közismert fejő mozdulatot imitáltam fel-le pumpáló ujjaimmal.

– El kéne vállalnia még egy pro bono esetet.

Bassza meg! Az évi keretemet már így is kilőttem. A partnerszavazás előtt muszáj minden egyes órámat kiszámláznom, nem kellene olyan üggyel töltenem az időmet, amivel egy petákot sem keresek. Mégis… szükségem van Dicksonra, úgyhogy kénytelen leszek összeszorítani a fogamat, és elvállalni az ügyet.

– Semmi gond. Küldje át az anyagot, reggel első dolgom lesz átnézni.

– Most azonnal kezdenie kéne.

– Most?

– El tud menni a hetvenötös körzeti rendőrőrsre?

A nap bármelyik szakaszában ez volt az a hely, ahová a legkevésbé vágytam. Összevontam a szemöldökömet.

– Hogyne – válaszoltam.

– A srác neve Storm, még kiskorú.

– Ez a keresztneve vagy a vezetékneve?

– Azt hiszem, a vezetékneve. Storm néven fut, úgyhogy nem tudom, mi a keresztneve. A mellé kirendelt szociális munkás hölgy már elindult, találkozni fog vele.

– Rendben, semmi gond.

– Kösz, Decker. Az adósa vagyok!

Bontottam a hívást. Remélem, ez a seggfej két hónap múlva emlékezni fog erre a mondatára!

• • •

Több mint tizenhárom éve nem jártam ezen a helyen, mégis abban a pillanatban felismertem a szagot, amint beléptem. Próbáltam elhessegetni az emléket, és egyenesen a recepció felé indultam.

– Jó estét kívánok! Van itt valami Storm nevű kölyök? Nem tudom, hogy ez a vezetékneve vagy a keresztneve…

– Ki kérdezi?

– Az ügyvédje vagyok.

Az öreg róka végigmért.

– Gondolom, ez valami puccos cég pro bono ügye…

– Jól gondolja. Szóval, itt van a fiú?

A zsaru felemelte a telefont, és bepötyögött pár számot.

– Van itt egy szépfiú, Stormot keresi. Ahogy elnézem, magasabb az órabére, mint a volt nejem szemétláda válóperes ügyvédjéé, akinek tejelnem kellett, szóval… nem kell kapkodni.

A rendőrök nincsenek különösebben oda a védőügyvédekért, ingattam a fejemet.

– Valami eredetibb hobbit kéne találnia. Elég közhelyes itt szívózni az összes ügyvéddel. Amúgy, ettől eltekintve, azt hiszem, nem kell emlékeztetnem magát, hogy most azonnal leállítanak bármiféle kihallgatást. És feltételezem, megkísérelték jóhiszeműen felkeresni a gyerek szüleit vagy a gyámját, mielőtt bármit is kérdeztek tőle.

– Biztos benne, hogy nem a srác rokona? Ugyanez a nyerő hozzáállás van meg benne is. – A rendőr a helyiség másik vége felé intett, majd újra a számítógép képernyőjét kezdte bámulni. – Helyezkedjen el kényelmesen azon a szép kis fapadon! Amikor ráérek, fogom szólítani.

Felsóhajtottam, de tudtam, hogy teljesen értelmetlen a rendőrségen vitatkozni. Úgy tettem, ahogy mondták, és leültem a padra. Fél órával később a telefonomba merülve éppen az e-mailekre válaszoltam, amikor hallottam, hogy az őrmester az Augustus Storm nevet mondja. Megint telefonált, viszont most ott állt egy nő az asztala előtt.

Augustus, mi? Elvigyorodtam. Nem csoda, hogy a kölyök a Storm nevet használja. Amúgy is nehéz a környéken megbecsülést kivívni, hát még akkor, ha az embert az Augustus névvel áldották meg. Megigazítottam a nyakkendőmet, és felálltam, hogy odamenjek a nőhöz, akiről feltételeztem, hogy a fiú szociális munkása. Azonban ahogy az arcélére pillantottam, megálltam.

Megmerevedtem.

Az arcéle furcsán ismerősnek tűnt…

Miközben bámultam, a nő beszélni kezdett az őrmesterhez, így közelebb hajoltam, és füleltem.

Az a hang…

Ezt az édes, könnyed hangot ezer közül is megismerném – ez a hang képes bárkit elküldeni a francba úgy, hogy az illető észre sem veszi.

Amikor az őrmester felém mutatott, és a nő elfordult, akkor döbbentem rá, hogy ez a nő engem küldött el anno a francba – bár nem szavakkal, hanem tettekkel. Összenéztünk, én elmosolyodtam, ő azonban nem viszonozta. Ahogy elindultam, a nő tágra nyílt szemmel bámult rám.

– Helló, Autumn!

3.

Autumn

Ó, a francba!

Az őrmester, akinek nem tűnt fel semmi, Donovan felé intett.

– Ő ott a fiú ügyvédje.

– Ööö… igen. Köszönöm.

Pár tétova lépés után megálltam, egek ura, ez a pasi még jóképűbb, mint ahogy az emlékeimben élt! Hű… egyszerűen… hű!

A szeme különös kékesszürke színben játszott, de most úgy csillogott, hogy szinte képtelen voltam elkapni a tekintetemet.

Megköszörültem a torkomat.

– Helló!

Donovan a kezét nyújtotta felém.

– Az arcodból ítélve, gondolom, te sem számítottál arra, hogy viszontlátsz.

Megráztam a fejem.

– Egyáltalán nem.

Donovan keze még a levegőben volt, mikor lepillantott rá.

– Tiszta a kezem. Nemrég mostam meg a mosdóban.

Ostobának éreztem magam, hogy kerülöm a testi érintést, úgyhogy kezemet a kezébe helyeztem. Most is úgy éreztem, hogy kipattant köztünk a szikra, mint a legelső alkalommal. A pulzusom száguldani kezdett, libabőrös lett a karom, a vállam, sőt a nyakamon felágaskodtak az apró pihék. Most azonban még rosszabb volt, mint először, mert már tudtam, milyen érzés, amikor ez a kéz végigfut a testemen – életem legjobb kémiája volt, messze a legjobb, és még csak nem is szexeltünk.

Éjfél felé járt, és úgy tűnt, Donovan egy hosszú nap után nem váltott ruhát, ami azt jelentette, hogy valószínűleg reggel fújt magára utoljára parfümöt – de még mindig bűnösen isteni illata volt. A hivatalos kézfogáshoz képest túl hosszan tartotta kezében a kezemet, és tekintete folyamatosan rám szegeződött. Úgy éreztem, a levegőben most is szikrázik az elektromosság, akárcsak a megismerkedésünkkor, és kénytelen voltam elkapni a pillantásomat, hogy lehűtsem magam. Azonban ahogy lepillantottam egymásba kulcsolt kezünkre, észrevettem fekete ingén a monogramot, és a drágának tűnő karórát izmos, férfias csuklóján. Ebben a helyzetben semmiképp nem győzhetek.

Kirántottam a kezemet a szorításából, és zsebre dugtam – ott biztonságban lesz.

– Storm miatt jöttél?

Donovan bólintott.

– Igen, miatta.

– Akkor a Kravitz, Polk és Hastingsnek dolgozol?

– Igen, így van.

– Fogalmam sem volt róla – mormoltam magamban, legalábbis szerettem volna, ha így hangzik.

Donovan félrehajtott fejjel nézett rám.

– Hogy tehetted? Még a számodat sem hagytad meg, hogy jobban megismerjük egymást!

Általában nem szoktam elpirulni, de most éreztem, hogy elvörösödöm. Elkaptam a pillantásomat, szerettem volna kiszabadulni a hazugságok hálójából.

– Ööö… beszéltél már Stormmal?

– Nem. Azt sem árulják el, miért hozták be.

Felsóhajtottam.

– Verekedett. Már megint.

– Gondolom, nem ez az első kör neki itt?

Megráztam a fejemet.

– Nem, valóban nem. Párszor már belekeveredett mindenféle balhékba, egyszer pedig bolti lopásért hozták be.

Az előttem álló férfiban valami megváltozott. Még mindig ott volt a fény a szemében, de éreztem, hogy már nem úgy fókuszál rám, ahogy eddig. Donovan csípőre tette a kezét, és átkapcsolt ügyvédüzemmódba.

– Hány éves a srác?

– Tizenkettő. Egy hét múlva lesz tizenkettő.

– Az jó. Itt, New Yorkban a tizenhárom a varázsszám. Örülök, hogy még nincs tizenhárom.

Bólintottam.

– A bíró múltkor megfenyegette, hogy átrakja máshová. Jelenleg a Park House-ban lakik, ami a jobb nevelőotthonok közé tartozik. A bíró kijelentette, hogy ha még egyszer a szeme elé kerül, akkor javítóintézetbe juttatja. Az nem történhet meg! Akkor minden még rosszabb lenne!

Az ajtó, ami abba a hátsó helyiségbe vezetett, ahol a rendőrök ültek, ismét kinyílt.

– Storm! – kiáltotta egy hang.

Donovan kinyújtotta a kezét, hogy előreengedjen.

Az ajtónál álló rendőr felemelt egy csipeszes írótáblát.

– Neve?

– Autumn Wilde, Storm szociális munkása.

– Donovan Decker, az ügyvédje – szólalt meg mögülem Donovan.

Áthaladtunk egy egyterű irodán, és végigmentünk egy hosszú folyosón. A rendőr kinyitotta jobbról az utolsó ajtót. Odabent Storm egy padhoz bilincselve ült, a fal mellett.

– Valóban szükséges a bilincs? – akarta tudni Donovan. – Védencem még nincs tizenkét éves sem.

A rendőr vállat vont.

– Eltörte egy felnőtt orrát. Veszélyesnek minősül.

– Vállalom a kockázatot. Vegye le a bilincset!

A rendőr a fejét ingatta, de végrehajtotta Donovan kérését. Amint lekerült a bilincs, Storm dörzsölni kezdte a csuklóját.

– Kösz, disznó! – vetette oda Storm.

Donovan elsietett mellettem, majd megállt védence előtt, és lenézett rá. A rendőrre mutatott, majd szigorú, komoly hangon szólalt meg.

– Augustus, kérj bocsánatot a kedves rendőr úrtól!

– De ez…

– Most!

Storm égnek emelte a tekintetét.

– Jól van, na, oké. Bocsánatot kérek azért, hogy egy disznó.

– Nem így, Augustus! – figyelmeztette Donovan.

– Jól van. Bocsánat!

A rendőr kifelé menet még ránk pillantott.

– Sok szerencsét a sráccal!

Amint az ajtó becsukódott, Storm felállt, és elkezdte mondani, hogy az egész nem az ő hibája volt. Donovan egyszerűen felemelte a kezét, és figyelmeztető pillantást vetett rá. Storm, nagy megdöbbenésemre, elhallgatott.

– Ülj le, és válaszolj a kérdésekre, amiket Autumn és én felteszünk!

Storm duzzogott, de némán leült az asztal mellé. Donovan kihúzott egy széket, és intett, hogy foglaljak helyet.

– Köszönöm.

Ahogy Donovan benyúlt a táskájába, és előhalászta az ügyvédi anyagát, Stormhoz fordultam.

– Storm, ugye tudod, mit mondott a bíró úr a múltkor…

– Nem az én hibám volt! A másik srác kezdte.

Donovan felkattintotta a tollát, és kinyitott egy jegyzetfüzetet.

– Kezdjük az elején! A másik srácnak van neve is?

– Sugar.

– Mi a rendes neve?

– Nem tudom – vont vállat Storm. – A környéken mindenki Sugarnek nevezi.

– Jó. Akkor meséld el, miért verekedtél össze Sugarrel!

A következő húsz percben Storm előadott valami hosszú mesét arról, hogy ellopták a biciklijét, és végül összeverekedett egy tizennyolc éves fiúval. Három éve ismertem a srácot, ezért tudtam, hogy amikor fél, nem szabad komolyan venni azt, amit mond. És Storm félt itt a rendőrségen – akár beismeri ezt a félelmet, akár nem, akár hagyja, hogy futólag megpillantsam, milyen sebezhető, akár nem.

Donovan elintézett pár telefont, bár fogalmam sincs, kit hívott fel éjnek évadján, hogy erről a Sugarről érdeklődjön, majd kiment, hogy beszéljen a rendőrökkel.

Amikor visszajött, így szólt:

– Jó és rossz hírem is van. A jó hír az, hogy ma éjszakára itt tartanak, és nem kell átmenned a központi őrzőbe. Mivel kiskorú vagy, egyedül leszel egy cellában, reggel pedig átvisznek a bíróságra a vádemeléshez. A rossz hír viszont az, hogy testi sértés a vád ellened. Eltörted a srác orrát, és elferdült az orrsövénye. Sebészi beavatkozásra lesz szüksége.

Megráztam a fejem.

– Fenébe! Na jó, azt hiszem, nem tehetünk mást, mint hogy szép lassan próbálunk előrehaladni. – Odapillantottam Stormra. – Örülök, hogy legalább ma estére itt maradhatsz.

Nem sokkal később Donovan és én elköszöntünk Stormtól. Nem szívesen hagytam magára, de ez nem először fordult elő, és nem tehettem mást. Megígértük, hogy a bíróságon találkozunk, és megkértük, hogy próbáljon meg aludni egy kicsit.

Odakint a lépcsőn hangosan kifújtam a levegőt.

– Köszönöm, hogy eljöttél! Már fogalmam sincs, mihez kezdjek a fiúval.

– Van családja?

– Az édesanyja drogfüggő. Amikor rátaláltak a srácra, egyedül élt egy elhagyatott épületben. Korábban az anyjával és annak a legújabb pasijával lakott egy autóban, amíg a pasi ultimátumot nem adott anyukának: vagy a fiú megy, vagy ő. Storm másnap eljött, mert a kocsiban volt fűtés, és nem akarta, hogy az anyja a hidegben legyen. Nem tud más rokonáról, és az anyja azt mondja, nincs senkijük.

Donovan végigszántott a haján.

– Ez kemény.

– Storm egyébként okos fiú. A házi feladatát sosem csinálja meg, semmilyen erőfeszítésébe nem kerül a tanulás, mégis minden dolgozatára jó jegyeket kap. Meglehetősen jól beszél spanyolul és oroszul, és egy kicsit lengyelül is tud.

– Három nyelvet beszél? Az édesanyja kétnyelvű?

– Nem, azt hiszem, anyuka német, de az angolon kívül nem beszél más nyelvet. Amikor rákérdeztem az anyjánál, azt válaszolta, hogy elég sokat költöztek Brooklynban. Amikor Brighton Beachen éltek, Storm sok orosz gyerekkel járt egy osztályba, és egyszerűen ráragadt a nyelv. A lengyelt akkor tanulta meg, amikor Greenpoint környékén laktak. A spanyolt pedig a barátaitól szedte fel az évek során.

– Okos gyerek. Olyan az agya, mint a szivacs.

– Valóban, mégsem tudok elérni nála semmit.

– Az egyedülálló gyerekek nehezen fogadnak el segítséget, nem szívesen hallgatnak másokra. De azt hiszem, ezt nem kell ecsetelnem.

Bólintottam.

– Remélem, nem küldik javítóintézetbe! Némelyik intézet úgy megviseli a gyerekeket, mint a börtön.

Donovan is bólintott.

– Tudom. Mindent megteszek érte, amit tudok.

Hirtelen rájöttem, milyen csendes a környék itt a rendőrségnél. Csak ketten voltunk, és így elfogott valami sürgető érzés, hogy azonnal menekülőre fogjam.

– Szükséged van még valamire a vádemeléshez?

– Nem, az egész puszta formalitás.

– Ó, rendben. Akkor még egyszer köszönöm! Reggel találkozunk. – Félszegen intettem, és elindultam.

Azonban Donovan elkapta a kezemet.

– Ne olyan gyorsan…

Francba!

Megkockáztattam felé egy pillantást, ő pedig némán felvonta a szemöldökét, mintha arra várna, hogy mondjak valamit.

– Mi az? – kérdeztem.

– Úgy fogunk tenni, mintha az a hétvége meg sem történt volna?

Az alsó ajkamba haraptam, és azon imádkoztam, hogy ez csupán költői kérdés legyen. A csend azonban egyre hosszabbra nyúlt, így végül nagy nehezen megszólaltam.

– Az remek lenne. Köszönöm.

Donovan elmosolyodott.

– Szép próbálkozás, de hiábavaló.

Felsóhajtottam.

– Két héten át mindennap visszamentem abba a Starbucksba, abban a reményben, hogy összefutunk. – Szünetet tartott, és kutatón a szemembe nézett. – Mivel kiosontál a lakásomból, és semmilyen elérhetőséget nem hagytál, még a vezetéknevedet sem tudtam, egészen mostanáig, amikor az őrmester kimondta. Wilde… – Donovan elmosolyodott. – Illik hozzád.

A szívem összeszorult egy kicsit. Majdnem egy év telt el, mégis, valahányszor elhaladtam bármelyik Starbucks mellett, mindig eszembe jutott. Azonban, tőle eltérően, a közös hétvégénk után én igyekeztem kerülni azt a bizonyos kávézót.

– Ne haragudj, ööö…

Donovan összevonta a szemöldökét.

– Férjnél vagy?

– Jézusom! Dehogy!

– Akkor… nem érezted jól magad velem? Mert azt hittem, hogy igen – villantotta rám azt a gödröcskés, huncut mosolyt, amitől kissé elgyengült a térdem. – Azt hittem, többször is jól érezted magad.

Önkéntelenül is felnevettem.

– De igen. Jól éreztem magam.

– Akkor miért pattintottál le?

– Én csak… annyit akartam, amennyi történt köztünk. Nem többet.

Donovan láthatóan egy hosszú percig emésztette a hallottakat, majd bólintott.

– Mondhattad volna. Nagyfiú vagyok. Szerettem volna elköszönni. Talán még reggelit is készítettem volna neked, de egy kávét mindenképp.

Zavarban voltam, és örültem, hogy sötétség vesz körül.

– Bocsáss meg, nagyon sajnálom, az ilyesmi nem az erősségem.

Donovan hüvelykujjával végigsimította az alsó ajkát. Amikor megismerkedtünk, ez is roppant vonzó volt benne. Általában megválogatta a szavait, nem olyan volt, mint a legtöbb ember, aki egyszerűen kimond mindent, ami eszébe jut. Vonzó volt a széles válla, a rabul ejtő szeme és az arccsontja, ami olyan finoman ívelt volt, hogy könnyedén helyet kaphatott volna ötödik fejként a sziklából kifaragott Mount Rushmore-figurák között. Pukkadjanak meg az elnökök! Micsoda látványt nyújtana köztük!

– Sajnálod? Szóval bánt, hogy félbemaradtak köztünk a dolgok?

Elfintorodtam.

– Igen. Ezért kértem bocsánatot.

– Nos, ha bánt, akkor engedélyeznem kellene, hogy kárpótolj érte. Csak hogy kvittek legyünk.

Felnevettem.

– És mégis, hogyan kárpótoljalak?

– Idd meg velem azt a kávét, amit kihagytál… most. – Az utca túlsó vége felé mutatott. – A következő háztömbben van egy éjjel-nappali bisztró.

Csábító volt az ajánlat, de tudtam, hogy nem túl jó ötlet. Békítő mosollyal fordultam Donovan felé.

– Nagyon késő van. Haza kéne mennem.

Donovan kényszeredetten elmosolyodott, láttam rajta a csalódottságot. Tulajdonképpen én magam is csalódott voltam. Donovan zsebre dugta a kezét.

– Akkor holnap találkozunk, ugye?

Bólintottam.

– Jó éjt, Donovan!

Úgy gondoltam, ennyi volt, de miután mindketten elindultunk, és megtettünk néhány lépést, Donovan utánam kiáltott.

– Hé, Vörös!

Megálltam és megfordultam. Annak ellenére, hogy gesztenyebarna hajam volt, Donovan volt az egyetlen, aki így szólított.

– A bíróságon nagyjából egy óra alatt végzünk. Úgyhogy utána még simán belefér egy kávé.

Felnevettem.

– Jó éjszakát, Mr. Decker!

– Ó, nekem már jó éjszakám volt! – mosolyodott el Donovan. – És nagyon várom a holnapot!