©Anne Raven

Szerkesztés/korrektúra: Tira Nael

Borítóterv: Coverist Studio – Bakos Fanni, Faniszló Ádám

Tördelés: Tira Nael

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/anneravenhu

Magánkiadás

Felelős kiadó: Hollósiné Nagy Annamária

Keszthely, 2022.

Minden jog fenntartva!
A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-57-0505-4

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Végtelen hálával tartozom a családomnak, a férjemnek, a gyerekeimnek, mert ők azok, akik a legtöbbet nélkülöznek engem egy-egy történet megszületése során. Különösen a férjem érdemel köszönetet az önzetlen támogatásért, türelemért, biztatásért, mert tudja, milyen sokat jelent számomra az írás.

Hálás vagyok a sorsnak, hogy olyan testvéreim, barátaim, kollégáim vannak, akik őszintén mellettem állnak. Szerencsés vagyok, hisz hozzájuk bármikor fordulhatok.

Nagy köszönet jár az előolvasóimnak, akik véleményükkel javították, kerekítették és egésszé varázsolták a történetet. Mindig izgatottan vártam az észrevételeiket.

Andinak, aki fontos szakmai információkkal látott el a főszereplőm múltjának kialakításában.

Farkas Anett, neked külön köszönöm, hogy mellettem voltál. Imádom a furmányos agyad.

A vitorlás részekért ezer hálával tartozom T. Andrásnak, aki olyan élvezettel, lelkesedéssel és szakmaisággal adott át minden tudást, hogy nem kérdés, amint kijön a tavasz, vitorlára szállok.

Hatalmas köszönet a szerkesztőmnek, Tira Naelnek, aki áldozatos munkájával olyan formába öntötte a könyvet, amiről álmodtam.

Köszönet a gyönyörű borítóért Bakos Fanninak és Faniszló Ádámnak (Coverist Studio), tényleg egy csoda lett.

Végül, de nem utolsó sorban, nektek tartozom hálával, kedves olvasók, mert okot adtok arra, hogy mindig új történetet alkossak. Köszönet azért, hogy vagytok, hogy velem együtt izgultok, örültök, sírtok.

Köszönet minden egyes üzenetért, posztért, véleményért. Ez a legnagyobb energiaforrás a számomra. Ti vagytok azok, akik előre visztek, erőt adtok ahhoz, hogy folytassam ezt a csodás utat, amit választottam magamnak.

Szóval kérlek titeket, ne hagyjátok abba.

Egy hajó keletre, a másik nyugatra
Ugyanazzal a széllel.
A vitorla az
És nem a szélvihar
Mely eldönti, hol ér utol az éjjel.

Ella Wheeler Wilcox

Első fejezet

Lustán, közönyösen figyelem, ahogy Zoé kikászálódik mellőlem az ágyból, és meztelen seggel átvonul a szobán. Önkéntelenül is kiült a vigyor a képemre. Jellemző rá, hogy nem szégyenlős, nem játssza meg a szende szüzet, és ezt kifejezetten szeretem benne. Nincs zavarban. De miért is lenne?

Én sem vagyok.

A hátamon fekszem az ágya közepén, karomat lazán a tarkóm alá csúsztatom, és egy darabig elmerülök a mennyezeti ventilátor surrogását hallgatva. Bámulom, ahogy a lapátok egyenletes köröket rónak újra és újra ugyanazon a tengelyen, és élvezem, ahogy felkavarják az állott, meleg levegőt az apró szobában, rendíthetetlenül harcolva a júniusi hőséggel. A szex utáni megkönnyebbülés átjár, egy pillanatra felszabadítja viharverte lelkemet. Hétfő van, és már ennek a tényétől is egy merő görcs vagyok. Az utóbbi egy évben sem sikerült hozzászoknom igazán, ilyenkor éjjel küszködöm az elalvással. Zoé ezt már pontosan tudja, így nem igazán lepődik meg, amikor hajnali háromkor felcsöngetek, és beállítok hozzá mindenféle magyarázkodás nélkül, aztán szó szerint a falnak döntöm. Élvezi, amikor együtt vagyunk, és nekem is jó. Tiszta ügy.

Hallom, hogy közeledik, hogy meztelen lábbal csetteg a parkettán, tusfürdőjének virágillata eléri az orromat, a következő pillanatban pedig az alsógatyám az arcomban landol.

– Öltözz, indulnom kell! – utasít Zoé, miközben csipkés, fehér tangabugyijába bújik.

Gyönyörű, arányos melle felém mered, de már nem izgat. Már elmúlt a szükség. Bronzos bőrén még fénylenek a zuhanyozás utáni vízcseppek, ahogy hibátlan alakja megáll előttem egy pillanatra. Méricskél.

– Én akartalak kidobni téged – húzom el a szám szélét, de azért felülök, és a gatyámba ugrok.

– Ahhoz nálad kellene szexelnünk, nem gondolod? – feleli gunyorosan.

Felhorkanok, közben a többi ruhámat keresem.

– Kizárt.

Zoé már túl van a melltartón, és valami nyáriruha-félét rángat éppen magára.

– Akkor csipkedd magad, szépfiú! Tudod, valakit kirúgnak, ha elkésik.

Megrándul az ajka, hiába palástolja, tudom, hogy utál bemenni abba az utazási irodába. Nem hibáztatom. A főnöke egy igazi fasz. Régről ismerem. A kurvákról szóló sztorijaitól már hánynom kell.

– Miért nem keresel valami jobbat? – lököm oda öltözködés közben.

– Egyelőre megteszi, de amint lesz jobb, lépek.

Hallom a válaszát, de nem igazán érdekel, gondolatban már máshol járok.

Együtt megyünk le a lépcsőházban az ajtóig, amint kilépünk rajta, elvakít minket a napfény. Felteszem a napszemüvegem, Zoé követi a mozdulatomat, de ő végül csak a feje búbjára tolja az övét. Szőke haját szoros fonatba kötötte össze a tarkóján. Végignézek rajta. Ujjait óriási méretű táskája pántján táncoltatja, felém hunyorít.

A pólóm, a farmerom rám tapad, a bakancsomról nem is beszélve. Túl vagyok öltözve Zoéhoz képest. Virágmintás ruhája meg se lebben a fojtogató melegben.

A bőrkabátomat és a bukómat a kezemben tartom. A motorom felé bámulok. Nekem is indulnom kellene, de meg sem mozdul a lábam. Feszült sóhaj szakad fel belőlem.

– Nem árulod el, hová mész? – kíváncsiskodik Zoé.

Tudom, hogy csak kedves próbál lenni, de felhúz. Feltolom a szemüvegemet, és sötéten zöldesbarna szemébe meredek.

– Az kurvára az én dolgom, már mondtam!

Bunkó vagyok, tudom és érzem is, de figyelmen kívül hagyom.

Látom a szemében felvillanni a sértettséget, de nem foglalkozom vele. Nem tartozom neki semmiféle magyarázattal, ahogy ő sem nekem, és ez rohadtul jól van így. Nem lépjük át azt a bizonyos határvonalat.

– Nem felejtettem el – mondja elvékonyodott hangon, majd a napszemüvege mögé bújik.

Egy igazi seggfej vagy, Krisz.

Megköszörülöm a torkom, de nem kérek bocsánatot.

– Majd hívlak – vetem oda kurtán.

Mindketten megindulunk, ki-ki a maga útján. Zoé a munkába, én a saját poklom irányába tartok, de a telefon csörgése megállít.

– Hacsak nem halt meg valaki, nem érdekel – vakkantok bele a készülékbe.

– Rohadt sok pénzről van szó – tér azonnal a lényegre Levi.

– Hétfő van – morgom válaszként, mintha ez mindent megmagyarázna.

– Tudom – feleli egyszerűen, de ahogy kimondja, biztosra veszem, hogy tényleg így van. Nem zavarna, ha nem lenne fontos.

– Mikor?

– Este hatkor.

Felsóhajtok, és az órámra pillantok.

Legyen.

– Ott leszek.

Bontom a vonalat, és közben már most átkozom magam, amiért belementem. Szükségem lenne a szabad estére, de a pénz is jól jön. És ha Levi azt mondja, nagyot kaszálunk, akkor az úgy is lesz. Bármennyire is bosszant a dolog, az üzlet az üzlet, és ebben Levi verhetetlen.

Sietnem kell, úgyhogy beröffentem a parkolóban rám váró Triumphot, amelynek mélyről jövő búgó hangja azonnal felturbózza a vérkeringésemet. Csodálattal nézem, pedig már évek óta szelem vele a kilométereket. Egy igazi ritkaság, melynek áramvonalas karosszériája már az első pillanatban magába bolondított. Nem szeretem sem a tucat nőket, sem a tucat dolgokat, és ez a speedmaster határozottan nem hétköznapi járgány. Magamra kapom a bőrdzsekim és a bukóm. Kezem egy pillanat erejéig végigsimítja a motor tankján feszülő króm díszt, majd ráhúzok a gázra. A motor felbőg, és a vérem már azelőtt száguld, mielőtt az aszfaltra gurulnék.

***

Hat előtt tíz perccel gurulok be a Gyenesdiási Yachtegylet kikötőjébe. Türelmetlen vagyok, és fáradt, ahogy megjósoltam. Kurvára nincs kedvem emberek között lenni, pláne nem a jópofizáshoz. Miután elindultam, másra sem vágytam, mint kihajózni, megbontani egy hideg sört, és helyretenni a lelkemben ezt a délutánt is, épp úgy, ahogy a többivel tettem.

Már messziről látom a vitorlások előtt csoportosuló lánytömeget, egy tiarával, széles rózsaszín szalaggal felvértezett szőkeséggel a közepén. Önfeledten nevetgélnek, dobálják a hajukat, és alighanem már most többet ittak a kelleténél a hangulatukból ítélve.

Lánybúcsú, vonom le a következtetést azonnal.

Pazar.

Meglátom Leventét is a csajok gyűrűjében, ahogy közeledem. Lassítok. Ő is észrevesz, fejével a parkoló felé biccent. Felmérem az egymás mellett sorakozó autókat, amelyekkel a sofőrök most készülnek kihajtani. Luxusjárgányok.

Még jobb! Sznob picsákat kell szórakoztatni.

Leparkolok, bukóval a kezemben lépek hozzájuk. Levente azonnal felém fordul, hogy bemutasson. Széles mosolyt villantok, hogy megnyerő legyek, bár kimerült vagyok, és most a legkevésbé sem vágyom erre, de teszem a dolgom.

– Akkor induljunk! – mondom határozottan.

Minden tekintet rám szegeződik, látom a zavart mosolyokat, a szégyenlős, csodálkozó pillantásokat, de legfőképp a kíváncsiságot.

Igen, én fogom vezetni a vitorlást.

– Melyik a tiéd? – kérdezi valamelyikük nyávogva.

Forgatom a szemem, de a stég vége felé mutatok.

– Az lesz az – felelem büszkén, mert rohadtul az vagyok.

Messze a legnagyobb vitorlást tudhatom a magaménak ebben a kikötőben, és a legújabbat is. Látom a lányok arcán az elégedett vigyort, ahogy tudatosul bennük, hogy nem kispályás élményre fizettek be. Izgatottan sutyorognak, miközben botladozva próbálnak eljutni a stég vonalában felsorakozó vitorlások mentén az enyémig, de nem épp hajókázáshoz vannak öltözve.

Hát persze, hogy nem.

Felületesen végigmérem őket: magas sarkú, feszes, a seggükre tapadó ruha, ékszerek. Kifejezetten nem vitorlázós cucc, de az legyen az ő bajuk, nekünk meg legalább jut egy kis élmény, ha már ez a nap is el van cseszve.

Levente segít mindenkit az OLIVIA-ra juttatni. A lányok észre sem veszik egymást, annyira fel vannak tüzelve, spiccesek, de az ara bizonytalanul áll meg a hajóm mellett.

– Segítek – nyújtom felé automatikusan a kezem.

A szemembe néz egy pillanatra, majd mosolyogva fogadja a segítségemet. Az aranyfoglalatba zárt gyémánt, amit visel, megcsillan a gyűrűsujján. Önkéntelenül is ráfókuszálok, mert túl kihívónak találom rajta. Erősen tartom, közben jobban megnézem a lányt. Talán húsz lehet, vastag réteg smink fedi a bőrét. Szempillái legyezőként terülnek szét kék szeme körül. Szép, állapítom meg. Nem kirívóan szép, de szép. Előbújik belőlem a férfi, és képzeletben máris megdöntöm az ifjú arát, hogy feldobjam a napomat, de végül elengedem, és nézem ahogy csatlakozik a barátnőihez.

– A balfék vőlegény áll mindent – hallom Levi hangját közvetlen közelről.

Karba tett kézzel áll mellettem, haja torzonborzan mered az ég felé, világoskék szeme izgatottan villog a napfényben. Arcán szőke borosta, mégis úgy fest, mint egy tizenéves, pedig már elmúlt huszonöt, akárcsak én, csupán néhány hónappal idősebb nálam. A csajokat mustrálja. Tudom, mire gondol. Ismerem, mint a rossz pénzt, és azt is jól tudom, hogy vaj van a füle mögött, mert nem néz a szemembe.

– Ki vele! – fordulok felé.

Túl gyanús nekem a hallgatása.

– Mire gondolsz?

– Mit hallgatsz el?

Hosszan fúj egyet, mielőtt rám sandít.

– Az új csaj – húzza el a száját. – Ma reggel felmondott.

Mély levegőt veszek, és háromig számolok. Hiába minden magyarázkodás, nagyon is jól tudom, mi van a háttérben.

– Lássuk be, nem igazán ment neki jól – dörzsöli a borostáját, de közben látom a szemében, hogy lelkiismeret-furdalása van.

Nem, nem a csaj miatt, az hidegen hagyja, egyedül irántam érez valamiféle tiszteletfélét, ami ilyenkor előbújik belőle. Soha nem állt be a sorba, nem akart megfelelni senkinek, legfőképpen nem a társadalmi, erkölcsi elvárásoknak, de én jól ismerem. Régóta vagyunk már barátok, testvérek, sorstársak, ha akarjuk, ha nem, összeköt minket a múlt.

Felsóhajtok.

– Ez volt az utolsó, hogy megdugod az alkalmazottat, világos? Ez már a negyedik ebben a szezonban.

Csak bólint, én meg már borítékolom, hogy úgysem bír megálljt parancsolni a farkának.

Lemegyek a kabinba, hogy leellenőrizzem, van-e készletünk, meghagyom Leventének, hogy vigyen fel italt, amíg én kivetkőzöm a bakancsból, és lazább ruhába bújok. Mire kiérek, már szól a zene, folyik a pezsgő, és lekerültek a körömcipők a lábakról. Miközben elindítom a motort, beszedem a puffereket és oldom a köteleket, pillantásom találkozik a boldog aráéval. Engem bámul. Elpirul, amiért rajtakapom, de nem foglalkozom vele, én ma csak hajózni akarok.

A kormánykerék mögé állok. Bekapcsolom az orrsugárkormányt. Szabad a kijárat, hátramenetet kapcsolok, kitolatok a cölöpök közül, majd a kijárat felé fordítom a hajó orrát. Előremenetbe nyomom az irányváltót, majd kinavigálom a vitorlást a szűk folyosón, ami kivezet a Balatonra.

A hőség még mindig mellbevágó, de máris jobban vagyok attól, hogy kihajózunk. Nem figyelek másra, csak az érzésre, csak a célra, ami vezérel. A nádasokat elhagyva elénk tárul a tó tükre, a cikázó vitorlások és a nádasból felröppenő dankasirályok raja. A hullámokat nézem, majd felpillantok a vitorlára, a szélirányt jelző szalagra, hogy megállapítsam, milyen irányból fúj. Szélbe állok, leállítom a motort, és hagyom, hogy a vitorlázás iránti szenvedélyem átvegye az irányítást. Minden porcikám tudja, mi a dolga, gondolkodnom sem kell rajta, ezért rutinból dolgozom. Azt kívánom, bár leterhelne a vitorlást vezetni, mert ahogy telik az idő, és szeljük a habokat, lassan visszatérnek a sötét gondolatok, visszahúznak, béklyóként nehezednek rám. A horizontot kémlelem, ahol az ég a távolban találkozni látszik a Badacsony hegy lábánál, és miközben lassan közeledünk, várom, hogy a nap alábukjon.

– Hatalmas ez a hajó – robban be egy hang a semmiből.

Felpillantok, újra az a lány. Elnézek a válla fölött, látom, hogy a többiek eltűnnek a lépcső tetején a kabinba menet. Az egyiküket az utolsó pillanatban kapja el Levente, hogy le ne zúgjon. Felvihog, de nem jön zavarba, élvezi, hogy Levire támaszkodhat, szinte már átlátszó, ahogy flörtöl. Behunyom a szemem egy pillanatra, de aztán igyekszem nem rájuk figyelni, hanem inkább az előttem álló lányra.

– Az – felelem neki röviden.

Nincs kedvem társalogni.

– Viki vagyok – nyújtja felém a kezét.

Kit érdekel?

– Krisz – felelem mégis, és ismét a kezemben tartom az övét.

Elmosolyodik, de a szemét lesüti egy pillanatra. Mikor felnéz, csillog a tekintete, alighanem a pezsgőtől és a koktéloktól, de aztán meglátok benne valami mást is, kihívást, csábítást. Felhúzom a szemöldököm, ő pedig állja a tekintetem. Leplezetlen kíváncsiságomtól nem jön zavarba.

Nocsak, nocsak. Új szelek fújnak.

Talán mégsem lesz olyan pocsék ez az este, mint hittem. Nyíltan végigvizslatom a testét, amitől úgy tűnik, felbátorodik, mert csábító mosolyt küld felém.

– Nehéz vezetni? – mutat a kormánykerékre.

Az én kezembe adja a végső döntést. Vajon mit kezdjek vele?

– Akarod kipróbálni? – kérdezem, és magam felé húzva őt el is döntöm.

A kormánykerék elé állítom, én pedig szorosan mögé állok. Ujjaira helyezem az enyémeket, és szándékosan a hátának feszülök. Se időm, se kedvem finomkodni vele. Csont és bőr, érzem minden porcikáját. Még csak meg sem próbál eltolni. Nem hozom zavarba, sőt, feszes fenekét egyértelműen tolja az ágyékomnak.

Ez felhívás keringőre.

– Így? – fordul hátra ártatlanul, pedig nekem most már minden, csak nem ártatlan szándékaim vannak vele.

Szánk alig pár centire van egymástól, de kizárt, hogy megcsókoljam, az túl érzelgős lenne részemről. Naiv, hamvas tekintetébe meredek. Vajon miben reménykedik? Egy vad éjszakában, egy utolsó őrült kalandban? Tálcán kínálja magát. A pia, a tiltott élmény iránti vágy, a hajózás, vagy egyszerűen a saját határai feszegetése felkorbácsolja a kíváncsiságát, én pedig hülye lennék nem kihasználni. Szükségem van a lazításra, és bár ma estére sörözést tervezetem, ez a megoldás sem esik nehezemre. A derekára csúsztatom a kezem, megmarkolom, és közel hajolok a füléhez.

– Erősen markold.

Elakad a lélegzete. Hangom karcos, érdes, tele van ígérettel. Érzem, hogy ösztönösen összeszorítja a combját, hogy a teste megfeszül a kezem alatt. Behunyja a szemét, jobb keze lecsúszik a kormányról. Utánakapok, megszorítom, és visszahelyezem, de ott tartom a sajátomat is, hogy csapdába zárjam. Beleszagolok a hajába, az illata felpörget. Másik kezemmel végigsimítok a combja belső ívén, és utat török a szoknyája alá. Felnyög, fejét hátraveti a vállamra, amitől a tiarája úgy hullik a hajópadlóra, akárcsak a hűsége, amit még meg sem fogadott. A nyakába csókolok.

– Ezt nem szabad – nyögi, mintha az megállíthatna, de önkéntelen mosoly játszik az ő ajkán is. – Megláthatnak.

Leszarom.

Ösztönösen előrenézek, de megrántom a vállam. Engem nem érdekel, ha meglátnak, Viki aggodalma pedig csak gyenge próbálkozás, mert minden pórusa egy utolsó tiltott szenvedélyért kiállt. A kabinból hangos zene, nevetés hangja szűrődik fel. Kurva jól szórakoznak. Viki fehér bőre kipirosodik. A szél rásimítja vékony selyemruháját feszes idomaira, látom vágytól megkeményedett mellbimbóját, érzem a mellkasomnak nyomódni ívbe feszülő gerincét, testének éhes lüktetését. Gyengéden siklik végig a kézfejem az arcán, úgy érintem meg, mintha fontos lenne, mintha érdekelne, pedig nem. Belül üres vagyok, csak a kielégülés érdekel, csak az, hogy szétrobbantsam a fejemben tomboló gondolatokat. Felpillantok az arcára, szemét lehunyva élvezi az érintésem. Gyönyörű nő, mégis csak egy eszköz a teste, ami ma véletlenül az utamba sodródott.

Újra a szoknyája alatt matatok, határozottan suhan a tenyerem egyre feljebb és feljebb forróságtól lüktető öléig.

– Itt mindent szabad – hatolok ujjaimmal a bugyija alá, megadva az utolsó lökést is ahhoz, hogy eloszlassam a maradék ellenállását.

Második fejezet

– Kiket szedtél össze? – kérdezem lustán kevergetve a feketémet a gyenesi strand büféjének teraszán.

Nem nézek Leventére, csak a vizet figyelem, mintha még nem láttam volna elégszer. Kora reggel van, legalábbis nekem. Nem vagyok az a korán kelő típus, szinte sosem mászom ki az ágyból tizenegy előtt. Már csak azért sem, mert késő estig vállalok túravitorláztatást. A nyári időszak rövid, alig öt hónap, és nekem ebben az időszakban kell úgy megszednem magam, hogy télen kényelmesen ellegyek.

– A szokásos. Dani ígérte, hogy hoz magával valakit, aki be akar szállni.

Vetek felé egy pillantást. Levente széttárt, kinyújtott lábakkal terül el a széken. Hanyagul az asztalon lévő hamutálba hamuzik, közben belekortyol a kávéjába, és maga elé fújja a füstöt. Beletúrok párszor a hajamba, ujjaim végigszántanak középhosszú tincseimen, akár egy fésű. Fazonra hasonló, mint Levié, csak az enyém sötétebb, szőkésbarna, és oldalt felnyírattam a meleg miatt.

– Másnapos vagy – jelentem ki, majd megrúgom a cipőjét, hogy szedje össze magát.

Feltolja a napszemüvegét. Szeme vérágas, színtelen, több van a tekintetében, mint másnaposság. A képembe vigyorog. Dühösen meredek rá.

– És a fűvel is le kellene állnod.

A következő füstfelhőt felém küldi.

– Igen, apuci – gúnyolódik, és csak azért nem verem pofán, mert a legjobb barátomról van szó.

Figyelmeztető pillantást lövellek felé.

– Nem viccelek, egyszer már eljátszottuk ezt. Nem hiszem, hogy akarod magadnak még egyszer.

– Az elvonó nem is olyan szar hely, mint mondják – löki oda félvállról.

Tudom, hogy rohadtul megjárta a poklot, amikor bent volt. Láttam, végignéztem. Még ha nem is vallja be, tisztában vagyok vele, hogy egyetlen porcikája sem akar oda visszakerülni.

– Egy pöcs vagy, Levente.

– Ezzel nem vitatkozom – feleli komoran, majd helyezkedik egyet a széken. Elnyomja a cigarettáját, és feláll. – Na húzzunk!

– Én még úszom egyet – pillantok vissza a strand irányába.

Elindulok, de megtorpanok az első lépés után. Levente után szólok.

– Intézz valakit estére a bárba.

***

Nem sokan vannak a vízben, tizenegy és három között nem javasolják a fürdőzést, de engem most nem zavar a hőség. Az úszás kikapcsol, feltölt, kellemesen kifáraszt, és jólesik a testemnek. Egyenletes tempót diktálok, ritmusra mozgok, élvezem, ahogy a testem a vízzel együtt áramlik. Jó úszó vagyok, évente legalább egyszer átúszom a Balatont. Eszembe jut, hogy ez nem volt mindig így. Alig lehettem nyolcéves, épp csak bekerültem az intézetbe, amikor majdnem belefulladtam. Életem legrosszabb, leghosszabb nyara volt, amit vadidegenekkel kellett együtt töltenem és élveznem úgy, hogy nem értettem, mi történik velem. Levin kívül nem foglalkozott velem senki, de a víz hívogatott a nagy hőségben, így én is bementem a többiekhez. Épp csak beértem, amikor az alattam úszkáló bátrabb gyerekek közt elestem. Nem volt mély, ha felálltam volna, talán a mellkasomig sem ért volna, de ott, abban a pillanatban úgy éreztem, nincs menekvés. Emlékszem nem kiabáltam, nem csapkodtam, nem csináltam semmit. Csupán a felszínt akartam elérni, de az iszapos, sötét tóban képtelen voltam rá. Aztán a nevelő húzott ki, fogalmam sincs róla, hogy vett észre. Fulladozva, a vizet köpdösve kapkodtam levegőért, képtelenül a beszédre, de a szidalmakat, amiket kaptam, nagyon is jól értettem. Az én hibám volt. Évekig nem mertem a Balaton közelébe menni.

A visszafelé hosszt töredékidő alatt teszem meg, de amint elhagyom a mély vizet jelző bójákat, lassítok. Automatikusan körbekémlelek a vízen és a parton is. Csak pár család tanyázik a fák árnyékában megbújva, tőlem távolabb pedig gyerekek és felnőttek labdáznak kisebb csoportokba verődve. A szemem megakad egy férfin, aki egy felfújható gumifotelbe ülteti a kislányát. Sör van a kezében, már messziről kiszúrom a dobozt. Épp veszekszik a lányával, amikor egy gellert kapott labda fejbe találja. Hosszasan mérgelődik, de azért begyűjti. Amikor meglátja a labdáért közeledő nőt, azonnal megváltozik az arckifejezése. Szóba elegyedik vele. Nevetgélni kezdenek. A férfi a hajába túr, a lánya felé mutogat, de nem néz rá, a nő ráugrik a dologra, a testbeszéde pedig alig pár perc elteltével ordít felém, úgy tekergeti magát, akár egy kígyó. A labdát visszadobja a többieknek, de ő nem megy sehová. A lábam leér, itt már csak sétálok. Megborzolom vizes hajamat. Tekintetem ismét a férfira téved, majd a kislányra, aki közben arrébb sodródott tőle. Nem aggódom, simán leér a lába, ahogy elnézem, de azért a fél szemem rajta tartva lépdelek.

– Apu! – hallom meg a hangját.

Nem tudom, miért, de arra várok, hogy a férfi megforduljon.

– Egy perc, kicsim – feleli, azonban meg sem mozdul. Tovább löki a rizsát a nőnek.

– Apu! – ismétli a kislány.

Kapálózik, látom, hogy valamit mutatni akar, de az az idióta apja nem figyel. A kislány addig kalimpál, míg már guggol a gumifotelben. Narancssárga fürdődressze jól láthatóvá teszi a mozdulatait. Erősen kémleli a vizet. Ugrani készül, ismerem fel, és ebben a pillanatban bele is veti magát a vízbe.

Megállok, várva, hogy a kislány előbukkanjon. Vagy tizenöt méterre van tőlem, az apja meg még csak nem is látja, mi történik. Ordítani támad kedvem, de csak állok és figyelek.

A kislány egyetlen másodpercre felbukkan a víz felszínén, majd újra elmerül. Fuldoklik.

Bassza meg!

Futni kezdek, már amennyire a víz ellenállása engedi, erősen arra a pontra fókuszálok, ahol a kislány elmerült, és ahogy egy kicsit mélyebbre érek, úszni kezdek. A karom hosszú csapásokkal szeli a métereket. Másodpercek alatt teszem meg a távot, majd odaérve teketóriázás nélkül bukom alá. A víz koszos, iszapos, valószínűleg a kislány felkeverte a kapálózásával, mielőtt teljesen elnyelte volna. Tapogatózom, nem vagyok benne biztos, hogy nem sodorta-e el onnan az áramlat, amikor szerencsére megérzem a kezemmel a testét. Azonnal kiemelem, ő pedig hála istennek rögtön levegő után kap. A karomban tartom, úgy indulok vele kifelé. A szemem sarkából érzékelem az apja bárgyú, ledöbbent képét, ahogy felismeri a helyzetet, de hidegen hagy, elhúzok mellette. A kislányt figyelem, csupán öt-hat évesnek tűnik, a haja barna, ajka lilába fordul, fulladozva köhögi fel a tüdejéből a vizet. Hallom, hogy az apja ordít utánam, hogy közvetlenül mögöttem van, követeli, hogy álljak meg, és tegyem le a lányát. Megteszem, amint a partra érek. Óvatosan lefektetem. Érzékelem a vízimentőt, aki már ott is van, hogy ellássa a kislányt. Kiegyenesedem. Ekkor érkezik meg az apuka is.

– Mondja, mégis mi a faszt képzel? – ordítja az arcomba.

Le tudnám tépni a fejét!

Az agyamat elönti a vörös köd. Nem vagyok tudatában a mozdulataimnak. Egyszerűen behúzok a fickónak, amivel azonnal kifektetem.

– Most mentettem meg a lányod életét, te pöcs! – Én is az arcába ordítok.

Az orrához kap, vérzik, megint ordít felém. Az a maroknyi ember, akik az előzményekből semmit sem látott, most mind odaözönlik. A gyomrom egy merő ideg, de nem a vizslató tekintetektől, hanem a fickótól, aki még mindig jobban foglalkozik a vérző orrával, mint a saját lányával. Egy hajszál választ el tőle, hogy ne fogjam meg a nyakánál fogva és magyarázzam el neki, mi a kötelessége, de ehelyett veszek egy mély lélegzetet, és nagy léptekkel eltávolodom. Tudom, hogy csak azért vagyok ennyire pipa, mert magamat látom a kislányban, úgy érzem, vele éppúgy nem törődnek, mint ahogy velem sem törődtek. Hogy ő most azért élhet, mert én itt voltam, és én azért élhetek, mert akkor a nevelő ott volt.

Csak addig lassítok le, míg összeszedem a ruháimat a fűről, de nem megyek átöltözni, az értékmegőrzőből kiveszem a tárcám és a motorkulcsot. A parkoló felé veszem az irányt. A motoromra támaszkodva fújtatok, az idegtől lüktet a fejem, remeg a kezem, és képtelen vagyok uralkodni a légzésemen. Tudom, hogy a nap hátralévő részében nem hagy majd nyugodni a dolog. Felegyenesedem, a pulzusom lassan normál tempóra vált. Felrángatom vizes alsómra a farmerom, és a felsőtestemre a pólóm. Azonnal átnedvesedik az anyag, de ez izgat a legkevésbé.

Gyűlölöm, mikor hagyom, hogy a múltam szarságai hatással legyenek az életemre. Gyengévé tesz, sebezhetővé, érzelgőssé, egy szánalmas kis pöccsé. Lehunyom a szemem, és teleszívom a tüdőmet friss levegővel. Koncentrálnom kell, ha ma este én is játszani akarok. Az órámra nézek, még csak egy óra lesz. Beröffentem a motort, és hirtelen ötlettől vezérelve Zoé felé veszem az irányt.

***

Az ágy szélén ülök, már felöltözve figyelem egy röpke percig, ahogy Zoé halkan szuszog. Teste hanyatt, meztelenül terül el az ágyon. Pillanatok alatt merült álomba. Nem csodálkoztam rajta, nem voltam vele se lágy, se kíméletes. Szétfeszített a düh, a tehetetlen harag, amit csak úgy voltam képes kiölni magamból, ha addig hajtom magam, míg a kimerülés el nem pusztít bennem minden felesleges érzelmet. Erre pedig a szex volt most a leggyorsabb, legkellemesebb gyógyír. Tekintetem a dereka felé siklik, csípőjén tökéletesen kirajzolódik vaskos ujjaim nyoma, ahogy alig pár perce még gyilkos erővel markoltam, szorítottam, hogy teste megadja nekem a kielégülés végső hullámát. Most üresség van bennem, úgy érzem magam, mint akit elnyelt, megrágott, majd partra vetett egy tengeri szörny.

Tökéletes.

Köszönés nélkül távozom, épp úgy, ahogy bejelentkezés nélkül érkeztem. Gyorsan átszelem az apró lakást, összeszedem a cuccaimat, és már tépem is fel az ajtót. Amint kilépek a lépcsőházba, megtorpanok. A szemben lévő lakás ajtajában apró, idős hölgy tekintetébe ütközöm. Sietek, de azért felébiccentek, mire ő csak rosszalló tekintettel mered rám, majd ahogy teszek egy lépést, durcásan elfordítja a fejét.

Ennek meg mi baja?

Csak miután végigtrappolom bakancsos lábammal a fényes, csillogó, még felmosástól nedves lépcsőházat jövök rá, hogy a néni valószínűleg emiatt orrol rám.

A Schwarcz Dávid lakótelep egy istenverte betonrengeteg, rohadt sok lakás, rohadt sok autó, kevés parkolóhellyel. Leizzadok, mire elérek a mocimig, ami a legszélső helyen áll. Épp egy Citroen C3 készül beparkolni mellém. Nem sokat foglalkozom vele, előkotrom a kulcsot a farmeromból, hogy elhúzhassak a kikötőbe, de amikor már éppen a gyújtásba tenném, észreveszem, hogy az autó egyenesen a Triumphom felé tart.

Neeeee!

Ordítani sincs időm, csak arra, hogy elugorjak, és végignézzem, ahogy a motorom az oldalára dől.

Füstöl az agyam, egy pillanatig nem tudom eldönteni, hogy a sofőrt rángassam ki azonnal a volán mögül, vagy a mocimat mentsem. Végül a hajamat tépve trappolok a kocsihoz, majd feltépem az ajtót.

– Elment az eszed? – ordítok arra számítva, hogy pasi ül a volán mögött, amikor meglátom, mekkorát tévedtem.

Hátrahőkölök, mint egy idióta, és bárgyún nézem, a kocsiban ülő vörös démont. Ártatlan, sajnálkozó tekintettel mered rám.

– Ne haragudj, annyira sajnálom! – hadarja automatikusan, kezét a magasba emeli, de gyakorlatilag keresztülnéz rajtam. Kiszáll, elhúz mellettem, és a mocimhoz lép.

– Hozzá ne nyúlj! – förmedek rá, amikor felismerem, mire készül. – Már csak az hiányzik, hogy még nagyobb kárt okozz benne.

Nem érdekel, ha megfélemlítem, hidegen hagy, ha egy pöcsnek tart. Az a motor háromszor-négyszer nehezebb, mint ő, mégis mit képzel? Bizonytalanul lép hátra, miközben én óvatosan felállítom, és arrébb tolom a motort.

– Nem állt szándékomban – feleli, és meglep a hangjában megbúvó dac.

Felhúz a hangszíne, nehogy már még ő legyen megsértve! Engem néz, de nem vagyok hajlandó foglalkozni vele, amíg meg nem győződöm róla, hogy a motorom épségben megúszta az ő ostobaságát. Végigsimítom a fényezést. Úgy látom, a füves rész felfogta az ütődést, így csak egy kis kosz kenődött a tankra, egyébként megúszta. Felegyenesedek. Most már nagyon is figyelek.

Akkor beszélgessünk.

– Ó, nem állt szándékodban? Ettől máris jobban érzem magam – lépek közelebb hozzá.

A karomat összefűzöm a mellkasom előtt, gyakorlatilag fölé magasodom. Neheztelő pillantást lövellek felé, közben akaratlanul is végignézek rajta. Rövid farmert visel, szűk, egyszerű topot és sportcipőt. Vagy húsz centivel alacsonyabb nálam, hosszú vörös haja lófarokba kötve lóg a jobb vállán.

– Nézd, pocsék napom van nélküled is – sóhajt látványosan –, lett valami károd, vagy sem? – Próbál elnézni a vállam felett, a fényezést kémleli.

Az enyémhez hasonló testtartást vesz fel, a homlokán pedig türelmetlen ráncok szaladnak össze.

Mi a fasz?

– Nem, de…

Félbeszakít, és ettől elveszítem a fejem.

– Remek, akkor bocs a mocidért, tényleg, de erre igazán nem érek rá.

Gyakorlatilag leépít. Hátat fordít, és elkezd kipakolni a kocsijából. Döbbenten kémlelem. Ekkor látom, hogy egy csomó zsák, doboz, bőrönd van bepréselve a hátsó ülésre. Az egyik nagyobb bőröndöt kezdi rángatni. Közelebb megyek, a válla fölött benézek az utastérbe. Mennyezetig van rakva az a szerencsétlen autó. A vasalódeszka belóg a sebváltóig, a porszívó az anyósülés és a műszerfal közé ékelődött be, a tetején zsákhalmazok. Elborzadva kémlelem a lányt meg azt a rengeteg holmit. Az oldalsó és a középső visszapillantó tükör hasznavehetetlen a felstócolt cuccoktól. Kész csoda, hogy csak a mocim bánta a dolgot.

– Legközelebb talán költöztetőket kellene hívnod – lököm oda ingerülten.

Nem tudom, hirtelen mi ütött belém, de bántani akarom. Nem bírom annyiban hagyni a dolgot. Látom, hogy megáll a mozgásban egy másodperc erejéig, de aztán tovább ráncigálja a bőrönd fülét.

– Remélem, nem lesz legközelebb – hallom meg aztán a dünnyögését, de továbbra is a bőrönddel küzd. Már-már ott tartok, hogy arrébb hessegetem onnan, és én magam rántom ki, amikor végre sikerül neki.

– A kurva életbe, ezt szándékosan csinálod? – kiáltok rá, mert a bőröndöt egyenesen a bokámra rántja.

A kemény műanyagkerék váratlanul okoz fájdalmat, de ennél is jobban meglep a dühös zöld szempár, amivel szembetalálom magam.

– Te vagy folyton rossz helyen – rivall rám.

Hogy mi?

– Te nem vagy normális! – harsogom, és nem tudom eldönteni, hogy a bokám lüktet-e jobban, vagy a halántékomon az ér.

– Te meg egy bunkó vagy – vág vissza ösztönösen.

– Te lökted fel az én motoromat – világosítom fel, miközben lassan nevetségesnek érzem magam, hogy úgy vitatkozom egy idegen lánnyal a parkolóban, mint valami kamasz gyerek. Felém lép.

– Bocsánatot kértem, mit vársz még tőlem? Boruljak térdre előtted?

A farkam önkéntelenül rándul egyet a gatyámban, ahogy elképzelem őt előttem térdelve, de a libidómat azonnal megöli szemrehányó pillantása. Én is teszek felé egy újabb lépést, gyakorlatilag már alig van köztünk távolság.

– Tőled? – nevetek fel gúnyosan. – Az égvilágon semmit.

Szinte azonnal látom, hogy a szavaim célba találnak. Nem képes elrejteni előlem. Arca megnyúlik egy pillanatra, ajka elnyílik, nem találja a szavakat, én meg nem tudom miért, de rosszul érzem magam miatta. Tudom, hogy most félreértett, de nem akarok magyarázkodni. Zsebre vágom a kezem, és némán meredek kipirosodott arcába.

– Remek! – húzza ki magát.

– Az!

– Akkor, ha megbocsájtasz…

Megint belekapaszkodik abba az átkozott bőröndbe, és húzni kezdi maga után. Bambán figyelem, mintha leszedáltak volna. Tesz pár lépést, aztán megáll, de nem fordul meg, csupán a fejét fordítja felém a válla felett.

– Örülök, hogy nem lett baja a Triumphodnak.

Mi a franc? Ért a motorokhoz?