A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Claire Contreras: The Sinful King – Naughty Royals #2, 2021

Fordította
GOITEIN ZSÓFIA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Szétválasztva (Szövevényes szerelem 1.), 2021

Összekötve (Szövevényes szerelem 2.), 2021

Vágyaim ura (Kékvérűek 1.), 2022

Copyright © 2021. THE WICKED PRINCE by Claire Contreras

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Goitein Zsófia 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Váry Orsolya

Korrektúra: Balázs Piroska

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5703-00-5

Jannek

Első fejezet

JOSLYN

Amíg nem lettem Aramis herceg segédje, vagy nem is tudom, minek nevezzem ezt a tisztséget, semmi bajom nem volt a bulikkal. Most viszont a szó hallatán is kiráz a hideg. Gyűlölöm ezt a fickót. És a bulikat is. De főleg őt, amiért megutáltatta velem a bulikat. Folyamatosan mindenféle nőkbe botlom. Flitteres ruhájuk alig takar valamit. Pénzben is fogadnék, hogy a herceg mindegyiknek látta már az intim testtáját. Mivel tutira nyernék, szép összeg ütné a markom. Aramis a század playboya. A parti ördöge. A modern kor Jay Gatsbyje, már ha Gatsby herceg lett volna, aki mindenkit kénye-kedve szerint ugráltat maga körül.

Amikor először találkoztam Aramisszal, odavoltam érte. Első látásra belezúgtam. Most már tudom, ennek az az oka, hogy világéletemben lányiskolába jártam, és az iskolából kilépve sem találkoztam fiúkkal. Ha az ember egy buborékban él, és nincs tapasztalata a férfiak terén, ráadásul pont akkor találkozik eggyel, amikor tombolnak a hormonjai, lazán odadobja neki a szüzességét. Pedig pontosan tudtam, hogy Aramis egy agyatlan tuskó. Bárdolatlan modora ellenére azt kell mondjam, nem volt vele olyan rossz tapasztalatom. Mintha mutatott volna némi tiszteletet irántam.

– Ott a ribanc, vörösben! – kiáltotta, amikor beléptem.

Némi tisztelet… Na persze. Sóhajtottam, felkapcsoltam a villanyt, odamentem az asztalhoz, lekapcsoltam a színes színpadi fényt, aztán kihúztam a DJ mikrofonját. Mindenki felmordult. Alaposan végigmértem őket. Egytől egyig gusztustalan, izzadt, drogtól kába, ide-oda rángatózó, undorító erkölcstelen figurák voltak. A fejemet csóváltam, mintha az anyjuk lennék. Inkább magamra kellett volna haragudnom, amiért ilyen prűd vagyok. Aramisra néztem, aki úgy ült a széken, mintha trón lenne. Egyik lábát felrakta, másik a földön maradt. Kaján vigyor jelent meg a részeges képén.

– Mindenki takarodjon! – ordítottam, és még mindig őt néztem.

– Csak most kezdődött a buli, főnök – jelentette ki.

– Kifelé! Gyerünk! Tűnés!

– Kinek a parancsára? – kérdezte egy számomra ismeretlen pasas a terem másik végéből.

– Az uralkodó parancsára. Akarod, hogy letartóztattassalak? – ordítottam még hangosabban.

Úgy tűnt, mindenkinek leesett a tantusz, ezért gyorsan elkotródtak.

– Még el kell pakolnom – szólt a DJ.

– Jó. – Arrébb rúgtam egy üres sörösdobozt, odamentem Aramishoz, és megálltam tőle jó pár lépésre. – Neked otthon kéne lenned, hogy meggyógyulj.

– Otthon vagyok. – Nyöszörögve felült a széken. – A kurva életbe! Ez fáj.

Lehunytam a szemem, aztán megfordultam, odamentem a terem végében álló hűtőhöz, és kivettem egy üveg ásványvizet. Ha ivott és belőtte magát valamivel, mindig fájdalmai voltak. Az egyetlen dolog, amit fájdalomcsillapítás gyanánt nem vett igénybe, az a nőkkel való kufircolás volt. Gondolom, ennek az az oka, hogy nem tetszik neki, amit a tükörben lát. Néhány hónapja súlyos autóbalesetet szenvedett, aminek köszönhetően igencsak megváltozott. Ha őszinte akarok lenni, egy kicsit sajnáltam, és a lelkem mélyén azt kívántam, bárcsak visszatérne a régi playboy énje, aki fűvel-fával ágyba bújik. Leginkább azt akartam, hogy lenyugodjon, így nem kell folyamatosan rá figyelnem. Letekertem az ásványvizes üveg kupakját, és visszamentem Aramishoz.

– Emiatt a hülye buli miatt kellett lemondanom a randimat Daviddel. – Odaadtam neki az üveget. Ezzel együtt a kezemet is megfogta, és közelebb húzott. Meglepetésemben felsóhajtottam, és majd kiugrott a szívem. Ki nem állhatom, amikor ezt csinálja.

– Daviddel randizol? – kérdezte. Éreztem a leheletén a tömény alkoholt. Hátrébb léptem, és próbáltam elvetetni vele az ásványvizet. Ezúttal sikerült úgy megkaparintania, hogy engem végre nem húzott közelebb.

– Igen. Daviddel randizom.

– Miért randizol vele?

– Mit érdekel az téged?

– Nem érdekel. – A homlokát ráncolta, és olyan képet vágott, mintha valami rosszízű ételt evett volna. – De mégis. Pont Daviddel.

Nem tudtam, mi rosszabb. A tény, hogy úgy tesz, mintha féltékeny lenne, vagy a tény, hogy csak megjátssza, mert egyébként semmi érdeklődést nem mutat irántam. Aztán arra jutottam, hogy inkább irigykedik, amiért nekem van valakim, neki pedig nincs. Már csak ezért is jó lenne neki barátnőt találni.

– Holnap csomagolnod kell. Mindannyian Versailles-ba megyünk, és ott töltünk néhány hetet. Nem szeretnék naponta ingázni csak azért, mert itt felejtesz valami piszlicsáré dolgot, úgyhogy kérlek, gondosan készítsd össze, amit vinni akarsz! – Elindultam az ajtó felé.

– Akkor segíts!

– Miért? – Gondterhelten hátrahajtottam a fejem, holott tudhattam volna, hogy ez fog következni.

– Nem vagyok jó a pakolásban. Ha nem akarsz ingázni, segíts!

– Jó. – Elmentem mellette, és egyenesen a hálószobája felé vettem az irányt.

Aramis nem palotában lakik, de akár annak is beillene. Két teljes szint az övé. A királyi család minden tagja így él. Kicsit kevésbé puccos, mint egy palota, de mindenképpen fényűzőbb, mint az átlagemberek lakása. Aramisnak csak a gardróbszobája akkora, mint az én közel háromszáz négyzetméteres lakásom, és akkor még nem beszéltünk a többi helyiségről. Odamentem a bőröndtartó szekrényhez, amiben elfért legalább tíz másik, és minden egyéb utazófelszerelés. Kivettem két gurulós bőröndöt, visszamentem a hálószobájába, és elfektettem a bőröndöket a földön.

– Ugye nem akarod, hogy az alsóneműdet is én csomagoljam? Mert itt meghúznám a határt.

– Nem most látod először az alsómat. – Bejött, és megitta az utolsó korty vizet az üvegből.

– Most tényleg emlékeztetni akarsz a hibára, amit kamaszlányként elkövettem?

– Hibára? – felvonta a szemöldökét. – Egyszer még lehet hibának nevezni. De háromszor… Nos, azt inkább szokásnak mondanám.

Rámosolyogtam.

– Attól még lehet hiba. Gondolj a dohányosokra!

– Képes vagy egy lapon említeni egy olyan dologgal, ami megölhet? – vigyorgott. – Ezt vehetem bóknak?

Sóhajtottam, és nem válaszoltam. Igazság szerint ha nem ismerném ennyire jól, azt mondanám, Aramis maga a gyilkos fegyver. A tekintete, a mosolya, és ahogy magára vonja az emberek figyelmét… Okos, jó a humora, elbűvölő, és őrülten szexi. Mégis kénytelen voltam úgy tenni, mintha ügyet sem vetnék minderre, mivel pontosan tudtam, hogy az előbbieken túl a szó rossz értelmében véve szívtipró. Úgy gázol át a nőkön, ahogy a maratoni futó a célvonalon. Aramis ebből űz sportot. Én viszont nem akarok a mit tudom én, hányadik trófeája lenni.

Második fejezet

ARAMIS

Lüktetett a fejem. Csak olaj volt a tűzre, hogy anyám megállás nélkül papolt, és osztotta nekem az észt. Próbáltam kikapcsolni, és ügyet sem vetni a viselkedésemmel kapcsolatos észrevételeire, de nem volt könnyű, ugyanis egy kocsiban utaztunk Versailles-ig. Úgy beszélt rólam, mintha egy zabolázni való, komisz kölyök lennék. Csak és kizárólag azért voltam hajlandó Versailles-ba utazni az ünnepekre, mert bármikor eljöhetek, ha úgy tartja kedvem. Elias helikoptere ott parkol, így ha kirándulni akarok, simán megtehetem. Amúgy senki nem szeret ott lenni, mert az egész olyan, mint egy kísértetkastély. Ettől függetlenül nem mondhattam nemet. Főképp, hogy a sógornőm, Addie bármelyik percben életet adhat a kis hercegnek. Alig várom, hogy lássam az első unokaöcsémet.

– Kérlek, fejezd be, anya! – sóhajtottam, és lehunytam a szemem, hátha enyhítek a fejfájásomon.

– Megkértem Joslynt, hogy állítson össze egy listát a potenciális barátnőjelöltekről.

Kipattant a szemhéjam.

– Tessék? Miért?

– Mert elég ebből, Aramis. Folyamatosan playboyt játszol. Ideje végre megállapodnod, vagy legalábbis úgy tenned, mintha képes lennél lehorgonyozni egyetlen nő mellett.

– Szóval ez is a látszatról szól? – A fejemet csóváltam. – Pontosan ezért nem szeretnek minket. Azt gondolják, mindent csak tettetünk.

– Nem tettetünk semmit. A bátyád őszintén szereti Adeline-t.

– Jó. Persze. Emlékezz, milyen boldog voltál, amikor kiderült, hogy a fiad egy rangon alulit választott!

– Aramis! – Jelentőségteljes pillantást vetett rám. – Úgy szeretem Adeline-t, mint a lányomat.

– Mivel ő a királyné. Ha nem szeretnéd, akár a farkasok közé is vethetnének. – Önkéntelenül elmosolyodtam. Anya tényleg úgy szereti Adeline-t, mint a saját lányát, én viszont imádom cukkolni anyámat.

– Aramis! Elég! Hagyd, hogy Joslyn leinformálja a hölgyeket, aztán találkozz mindegyikkel, akit választ neked!

– Kinek a parancsára? A tiédre?

– Ez királyi parancs.

– A bátyám szerint ez rendben van? Szép, mondhatom! Eli ugyanolyan playboy volt annak idején, mint én.

– A bátyádnak semmi szüksége rá, hogy a kétes nőügyeiddel az újságok címlapjára kerülj. Vagy állapodj meg végre, vagy legyél szerzetes! A kettő közül bármelyik megoldás jó.

– Nagyszerű. Akkor inkább a magány. – Lehunytam a szemem, és az ablaknak támasztottam a homlokom.

– Joslyn holnap elhozza neked a listát.

– Ő is rajta lesz? – ezt a kérdést már félálomban tettem fel.

– Joslyn? – anya nevetett. – Akkor sem randizna veled, ha te lennél az egyetlen férfi a világon.

Felkaptam a fejem, és kinyitottam a szemem.

– Miért mondod ezt?

Anya vállat vont.

– Mert olyan vagy neki, mint egy rémálom. Mellesleg van barátja. Hétvégén ő is csatlakozik hozzánk.

– David eljön?

– Igen. Miért vágsz ilyen képet? Azt hittem, kedveled. Csodás ember.

– Kedvelem. Csak nem hiszem, hogy Jossnak való.

Anyám hosszasan nézett rám, aztán lehervadt a mosolya.

– Nem, Aramis! Kizárt dolog. Felőlem akárkivel randevúzhatsz, de tartsd távol magad Joslyntól! Kedves lány, és kiváló asszisztense a húgodnak. Nem akarom elveszteni a gyerekes megnyilvánulásaid miatt.

– Igazad van. Ciki lenne, ha belém szeretne.

– Daviddel jár! – jelentette ki anyám olyan hangsúllyal, mint aki pontosan tudja, mi jár a fejemben.

Őszintén szólva magam sem tudtam, mit gondoljak. Azt végképp nem értettem, miért gyűlölöm már a gondolatot is, hogy Joslyn Daviddel jár. Hülyeség. Attól függetlenül, hogy javarészt pöcsfej módon viselkedem vele, fontos nekem Joss. Szeretném, ha boldog lenne. Megérdemli. Anyámnak talán igaza van. Találnom kéne valakit, aki mellett megállapodhatok. Joslyn erre nem alkalmas. Ezt már akkor is tudtam, amikor egymásba gabalyodtunk, és most is tisztában vagyok vele. Csakhogy ettől még nem vágyom rá kevésbé.

Harmadik fejezet

JOSLYN

Aramist mindig az elérhetetlen vonzza. Leginkább ezt a szempontot vettem alapul, amikor összeállítottam egy rövid jelöltlistát. Mondjuk nem tudom, mennyire nevezhető rövidnek egy tizenkét névből álló lista, de mindegy. Aramis úgysem tud betelni a nőkkel. Ha valaki, én pontosan tudom. Pilar asszisztense vagyok, de neki is besegítettem, amikor Pilar szorosabbra fűzte a szálakat a vőlegényével, Bennel. Hol az esküvő szervezésével bajlódtam, hol pedig Aramist istápoltam, miután autóbalesetet szenvedett. Nem tudom, melyik volt nehezebb, mert Aramis szokás szerint kiállhatatlanul viselkedett, Pilar pedig menyasszonyból valóságos menyaszörnnyé változott a készülődés folyamán. Annak ellenére, hogy örömmel vettem részt az esküvőszervezésben, sokat kivett belőlem, főképp, hogy közben egy felnőtt férfit is felügyelnem kellett.

Már csak ezért is hatalmas megkönnyebbülés volt számomra, amikor Adeline hívott, és mondta, hogy a karácsonyt Versailles-ban töltjük. Végre nem nekem kell szerveznem, és ott nincs esély, hogy Aramis bármiféle galibát okozzon. Ott nincsenek nők, nincs jelen a sajtó, nincsenek lesifotósok, így nem lesz botrány, amit el kell simítanom. Végre koncentrálhatok a két legjobb barátnőmre, és az előttük álló eseményekre. Egyikük nemsokára férjhez megy, másikuk hamarosan szül, így tényleg nagy az öröm. Ez persze nem jelenti azt, hogy ne gondolkodnék el a saját jövőmön. Óhatatlanul is felmerül bennem a kérdés, hogy én mikor leszek férjnél, és mikor lesz családom, de szerintem ez természetes. Attól, hogy többre vágyom a saját életemet illetően, még örülhetek a boldogságuknak.

Egy hónapja járok Daviddel. Nem hosszú idő, és még javában tart az ismerkedés, mégis tudom, hogy nem ő lesz életem párja. Úgy érzem, még egyáltalán nem kész megállapodni valaki mellett. Valahányszor felmerül a kérdés, melyik barátunk házasodik legközelebb, mindig elvicceli a dolgot, és közli, hogy reményei szerint nem ő lesz a sorban a következő. Ettől függetlenül szeretem. Jó vele. Jó a humora, okos, határozott, és jóképű.

Ahogy az autó megállt, kinéztem az ablakon, és láttam, hogy Aramis tartja a kocsi ajtaját, amíg az anyja kiszáll. Nagyot dobbant a szívem. Gyűlölöm, hogy már a fickó látványa is önkéntelen fizikai reakciót vált ki belőlem. Mellékes, hogy már tíz éve ismerem, és annak idején ágyba bújtam vele. Mellékes, hogy mindig seggfej módjára viselkedik. Mellékes, hogy számtalanszor láttam más nővel, és úgy tettem, mintha nem érdekelne. Végül is tényleg nem. Egyáltalán nem érdekel. Csak… A gondolatra is összeráncoltam a homlokom. Nem érdekel? Nem. Bár ő vette el a szüzességem, ezért óhatatlanul nagyobb hatással van rám. Soha nem felejtem el a vele töltött éjszakát, és ez rendben is van. Azt sem felejtem el, hogy a harmadik alkalom után rajtakaptam, amint a szobatársnőmmel kavar. Próbálom ezt az érzést felidézni, amikor a közelében vagyok. Most már nem gondolok rá gyűlölettel, de azért nem árt az óvatosság.

A sofőr pont Aramis autója mögött állt meg, és várta, hogy összeszedjem a holmim. Amikor kinyitotta az ajtót, Aramis rám nézett, mire ismét gyorsabban kezdett dobogni a szívem. A francba! Szerencsére David pár nap múlva érkezik, úgyhogy kevésbé fogom magam kellemetlenül érezni ebben az amúgy is fura helyzetben. Beleszeretni a királyi család egyik tagjába: őrültség. Beleszeretni a főnökömbe: katasztrofális. Ezek után bele sem gondolok, milyen beleszeretni a férfiba, aki annak idején alaposan összetörte a szívem.

Ahogy elindultam, köszöntem, aztán megpusziltam az anyakirályné arcának mindkét felét.

– Csodásan nézel ki! Hol sültél így le? Hónapok óta nem láttam napot.

– Barnítókrém. Szerintem a világ legjobb találmánya – mosolyogtam.

– Egyszer próbáltam, de narancsszínem lett tőle. – Nevetett, aztán elindult.

Aramisra néztem, aki csak állt, és bámult rám.

– Szia, Aramis!

– Joslyn! – Biccentett, és ahogy az anyját követve elhaladtam előtte, hosszú, sötét szempillája alól jelentőségteljes pillantást vetett rám.

– Hallottam, hogy David is megjelenik – szólt az anyja. – Örülök neki. Pilar, Ben és ti ketten akár dupla randit is szervezhettek, ha David megérkezik. Esetleg idehívhatnád valamelyik jelöltet, hogy Aramisnak is legyen társasága.

– Megoldom.

– Nem baj, hogy itt állok a hátatok mögött? – kérdezte Aramis.

– Tudod, hogy a te érdekedben tesszük. Engedd, hogy Joslyn segítsen! – mosolygott az anyja.

Én is rámosolyogtam.

– Hadd segítsek!

– Ha annyira aggódsz az imázsom miatt, miért nem randizol velem te, Joslyn?

– Én… Tessék? – Kis híján megállt a szívem.

– Ne hallgass rá! Pontosan tudja, hogy a személyzet nem randevúzhat a királyi család tagjával.

– Miért nem? – kérdezte zavarodottan Aramis.

– Szerepel a szerződésben. Ezzel őt is, és a királyságot is védjük. – Az anyja úgy nézett rá, mint egy vásott kölyökre, én pedig próbáltam visszatartani a nevetést. – Volt erről egy záradék, de aztán Elias kitöröltette.

– Volt egy záradék, miszerint nem randizhat velem a személyzet egyetlen tagja sem?

– Nemcsak veled. Mással sem.

– Ki tette a szerződésbe?

– Apád. Évekkel ezelőtt. Mint mondtam, Elias kitöröltette, bár jobb lett volna, ha bent marad. Most megyek, köszöntöm Adeline-t és a bátyádat, aztán sétálok egyet a kertben. Még találkozunk, Joslyn. – Mosolygott, én pedig integettem neki.

Versailles-ban lenni valahogy mindig nagyon furcsa. Túl nagy, túlságosan fényűző, egyszerűen sok. Egy dolog turistaként idelátogatni, vendégként viszont képtelenség hozzászokni a minket körülvevő pompához. Adeline is osztja a véleményem, pedig ő királyné, így nem csoda, ha én végképp furcsán érzem itt magam. Amikor itt jártam, mindig a vendégházak valamelyikében aludtam, és elvileg most is így lesz. Amennyire szereti mindenki a kertet, annyira nem akar a kastélyban aludni. Egyesek szerint szellemek járnak benne. Annak ellenére, hogy még nem találkoztam semmi furcsasággal, elhiszem.

– Tudtál a szerződésről? – kérdezte Aramis, kizökkentve a gondolatmenetből. A homlokomat ráncolva felé fordultam.

– Miről?

– A szerződésről. Tudtad, hogy van egy záradék, ami tiltja, hogy a személyzet és a királyi család bármely tagja randevúzzon egymással?

– Igen. Mármint, aláírtam a szerződést, Aramis. – Fejcsóválva nevettem. – Nem nagy ügy.

– Szerinted nem?

– Nem. Miért lenne az? – vállat vontam, és elindultam a hátsó bejárat felé, remélve, hogy találkozom Pilarral vagy Adeline-nal.

– Nem kéne megszabniuk, mit teszel a szabadidődben.

– Miért baj ez neked? Eddig nem problémáztál az ilyesmin.

– Eddig nem tudtam róla.

– Most mit számít?

– Nem számít. Nekem nem. De neked számíthatna. – Összevonta a szemöldökét.

– Nem érdekel. Ugyanis egyáltalán nem terveztem olyannal randizni, akinek dolgozom.

– De most már ha akarnál sem tehetnél úgy, mintha randiznál velem.

– Hát ez hallatlan! – hangosan felnevettem. – Miért akarnék úgy tenni, mintha randiznék veled?

– Két legyet üthetnénk egy csapásra. Úgy teszünk, mintha járnánk. A lesifotósok végre lekopnak, és megmentjük a királyi család hírét. – Vállat vont. – Könnyebb, mint találni egy nőt a listádról, mert lehet, hogy egyik sem jön be nekem.

Ahogy az ajtóhoz értem, megálltam. Láttam Pilart, Bent, Adeline-t és Eliast, amint a kert elején beszélgetnek az anyakirálynéval. Aramis is megállt, és rám nézett.

– Csak hogy jól értem-e. Inkább úgy teszel, mintha velem randiznál, mint hogy megnézd, összeillesz-e bármelyik jelölttel, akit a listára tettem?

– Így van.

– Különleges hölgyek, Aramis. Szépek. Okosak, jó humoruk van, és tökéletes partnereid lehetnének. Legtöbbjük már ismert.

– Nem érdekel.

Mélyen egymás szemébe néztünk. Tudtam, hogy komolyan gondolja, de nem értettem, mire jó ez. Imádja a nőket. Imád randizni. Már a tekintetével is vetkőztet. Nem értettem, miért nem akar velük találkozni.

– Elküldöm a listát, aztán válaszd ki a neked tetsző hölgyet!

– Nem nézzük meg együtt?

– Na jó.

– Szervezd meg az interjút, és amíg én kérdezek, te is ott lehetsz a teremben.

– Persze – a homlokomat ráncoltam.

– Tényleg? Nem gondolod, hogy ez marhaság? Egy lista és egy interjú alapján kell megtalálnom a szerelmet?

– Őszintén szólva senki nem mondta, hogy szeress bele.

– Jó. Csak egy nő kell, aki vigyáz a jó híremre, és távol tart a bajtól.

– Tudom, szörnyen hangzik. Hidd el, értem, miért akarod megúszni ezt az egészet, de a királyság nem engedhet meg magának egy újabb botrányt. Elias és Adeline nemsokára szülők lesznek, amivel magukra vonják a figyelmet, de ez rád nézve kétélű fegyver. A húgod nemsokára férjhez megy, a bátyádnak ugyebár megszületik az örököse. Szerinted kire irányul majd a figyelem, ha a tesóid révbe érnek?

– Gyűlölöm ezt az egészet. – Elfordította a fejét. – Soha nem akartam herceg lenni.

– Persze hogy nem. De azért élvezted az előnyeit, egészen mostanáig. Ideje összeszedned magad. Menni fog. – Kicsit rámosolyogtam. – Szerintem ez az első kulturált beszélgetésünk.

– Mindig kulturáltan beszélgetünk.

– Valóban? Nekem az az érzésem, hogy folyton vitatkozunk.

– Szerinted az vita? – Elvigyorodott. – Én inkább előjátéknak nevezném.

Kis híján kiugrott a szívem.

– Számomra az előjáték inkább fizikai.

– Arról is lehet szó.

– Nem. Kizárt. – Jelentőségteljes pillantást vetettem rá, aztán kinyitottam az ajtót, és emlékeztettem magam, hogy Aramis csak ugrat. Mindig feszegette a határait. – Elküldöm a listát. Holnap együtt átnézzük.

– Ma este.

– Jó. Akkor ma este. – Kinyitottam az ajtót, és beléptem. Olyan közel jött mögöttem, hogy éreztem a testének melegét.

– A házadban – suttogta a fülembe.

– Rendben. – Adeline-ra mosolyogtam, akinek hatalmas pocakja még a télikabát alatt is jól látszott. – Jó téged újra látni!

– Joss! – Adeline kitárt karral közeledett felém. Óvatosan átöleltem, nehogy véletlenül megszorítsam a pocakját. – Ez igen!

– Már itt tartunk. – Kicsit hátrébb léptem, a pocakjára tettem a kezem, és mosolyogtam. – Két hét alatt is hatalmasat nőtt.

Nagyot sóhajtott.

– Tudom. A lábamon is érzem. Mondtam Elinek, hogy már nem tudok az emeleten aludni. A lépcsőzésnek már a gondolata is fáj.

– Szóltam Yarrának, hogy rendezze be nekünk az egyik házat. – Ahogy Elias megjelent, gyorsan abbahagytam Adeline pocakjának simogatását, és térdet hajtottam. Elias a szemét forgatta. – Senki nincs itt, Joslyn. Nincs szükség formális köszöntésre.

– Mindenki részéről kell – szólalt meg Aramis, aztán fejet hajtott, és közelebb lépett.

– Aramisnak igaza van. Mindenki köszönjön formálisan, akár vannak körülöttünk, akár magunk vagyunk! Máskülönben a kívülállók jelenlétében is megfeledkezünk róla. Ti vagytok a király és a királyné. Viselkedjetek is úgy! – jelentette ki az anyjuk.

Adeline megfordult, és ahogy rám nézett, a szemét forgatta. Az ajkamba haraptam, nehogy kitörjön belőlem a röhögés.

– 2020 van, anya – mondta Pilar, aztán odajött, és magához ölelt. A vőlegénye, Benjamin Drake követte a példáját. – Lefagy a hátsóm. Mikor jön a kocsi?

– Nemsokára itt kell lenniük – válaszolta Elias.

– Mellesleg te mondtad, hogy jöjjünk ki, mert akkor ki tudod gyomlálni az elszáradt virágokat – mondta fejcsóválva Benjamin. – Mintha nem miattad ment volna tönkre az összes növény.

– Először is: az exmenyasszonyod adta nekem tél közepén az orchideákat, úgyhogy az ő hibája – kezdte Pilar. – Nem tehetek róla, hogy nem kertésznek születtem.

– Nem várhatnánk inkább odabent? – kérdezte az anyakirályné. – Ma különösen kellemetlen az idő.

– Hétvégére vihart ígértek – tette hozzá Ben.

– Hóvihart? – kérdezte rémülten Addie.

– Ne izgulj! Minden házban van fűtés – nyugtatta Eli. – Minden megvan, ami kell.

Ez igaz. Eli összkomfortos házakat építtetett konyhával, fürdőszobával, háló- és vendégszobával. Mivel a felszolgálók is itt laknak, és gondoskodnak a kényelmünkről, tényleg olyan, mintha egy üdülőben lennénk. Ahogy beléptünk, Addie ismertette a programot. Semmi nagyon komoly, csak azért, hogy ne gubbasszon mindenki a saját lakrészében, hanem töltsünk minél több időt együtt. Mégiscsak erről szól a vakáció. Karácsony lévén elhoztuk a becsomagolt ajándékokat, amelyeket a kastély egyik karácsonyfája alá teszünk.

– Ma este együtt díszítjük a fát – jelentette ki Adeline. – Miután pihentünk, vacsorázunk, és találkozunk a könyvtárban, a fa körül.

– Miért nem a bejáratnál lévő fánál bontjuk az ajándékokat? – kérdezte az anyakirályné. – Vagy a Tükörteremben lévőnél? Ott van a legnagyobb fa.

– A könyvtár sokkal barátságosabb, anya – válaszolta Eli, és átkarolta Adeline-t. – Arra gondoltunk, hogy ott a legkellemesebb pihenni és iszogatni.

Mosolyogtam. Ez tényleg olyan, mint egy igazi üdülés.

– David mikor érkezik? – kérdezte Pilar. – Írtam neki, de nem válaszolt.

– Lehet, hogy még nem szállt le a gépe – válaszoltam. – Spanyolországba tart, aztán Londonba utazik. Péntek este ér ide.

Nem tudom, miért, de miután válaszoltam, Aramisra néztem. Képtelenség volt bármit is leolvasni az arcáról. Kicsit lehangoltnak tűnt. Talán még mindig a listán jár az esze, és nem örül, hogy a látszat kedvéért randiznia kell. De az is lehet, hogy teljesen más jár a fejében. Bármire is gondol, az arckifejezése láttán ismét nagyot dobbant a szívem, ezért ezredszer is emlékeztettem magam, hogy szerződés ide vagy oda, Aramis herceg számomra tiltott övezet.