A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Emma Chase: Getting Schooled (Getting Some #1), 2018

Fordította
KISS VIKTÓRIA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Egy ágyban a herceggel (Uralkodj magadon! 1.), 2018, 2019

Királyi szerető (Uralkodj magadon! 2.), 2019

Felséged szolgálatában (Uralkodj magadon! 3.), 2019

A királynő férjet keres (Uralkodj magadon! 4.), 2019

A tested védelmében (Uralkodj magadon! 5.), 2020

Az ítélet: csábítás (Jogában áll-sorozat 1.), 2021

Ne hagyj ártatlanul (Jogában áll-sorozat 2.), 2021

Szenvedélyes tárgyalás (Jogában áll-sorozat 3.), 2022

GETTING SCHOOLED by Emma Chase –
Copyright © 2018 by Emma Chase

Hungarian translation © Kiss Viktória, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Köszönet Molnár Zoltánnak az amerikai futballhoz
kapcsolódó kifejezések magyarításában.

Borítóterv: Fehér Zsanett, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektor: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-77-4

1. FEJEZET

Garrett

Minden városnak megvannak a maga történetei. A saját városi legendái, történelme és hősei, amelyek megkülönböztetik a környező településektől. A New Jersey-i Lakeside, a maga 8437 lakosával, jeleskedik ezen a téren.

A bedeszkázott téglaház a Miller utca végén? Háromszázéves és kísértetjárta. Ha péntek 13-án éjfélkor az ember az épület elé áll, láthatja két tizennyolcadik századi, ijesztő fiú szellemét, ahogy bámulnak rá a padlásablakból. Igaz történet.

Aztán meg kell említenünk az 1922-es nagy libapestist. A ludak nem a legbarátságosabb tollas lények, de elég tökösek, azt meg kell hagyni nekik. Jersey-ben ahol víz van, ott libák is előfordulnak. És természetesen egy csomó libafos is. Gyakorlatilag elpusztíthatatlan, atomháború után csak csótányok és libafos maradna. Mindenesetre 1922-ben talán véletlenül, talán egy rosszul elsült tréfa miatt a strapabíró ürülék Lakeside víztározójában kötött ki, és majdnem a lakosság felét kiirtotta.

Az idősek még mindig neheztelnek, nem ritkaság errefelé a látvány, hogy egy kis ősz hajú hölgy megtorpan a járdán, hogy beintsen egy felette repülő csapat lúdnak.

1997-ben Lakeside-ot az a megtiszteltetés érte, hogy kikiáltották az egy főre eső legtöbb bár városának egész Amerikában. Mindannyian nagyon büszkék voltunk.

Sztárfronton sem állunk rosszul. Városkánk volt a szülőhazája öt kitüntetett háborús hősnek, két első osztályú baseballjátékosnak, egy NBA-edzőnek, egy világhírű művésznek, egy Rock and Roll Hírességek Csarnokába iktatott előadónak és egy olimpiai aranyérmes curlingezőnek.

Ez utóbbit persze általában elhallgatjuk, mert… hát, curling.

A pasi, aki felé kocogok a főúton, teljesen másfajta híresség: helyi.

– Ollie, élsz te egyáltalán? – kiáltok oda.

Nem néz rám, de mosolyogva felemeli a kezét kis összecsukható székének karfájáról, hogy belecsaphassak, ahogy minden vasárnap reggeli futásom alkalmával teszem.

Oliver Munson. Mindennap reggeltől késő délutánig a kertjében ücsörög, és integet az autóknak, meg az arra sétáló embereknek. Mint egy köszöntő a Wallmartban, csak ő egy egész várost üdvözöl.

Azt beszélik, Ollie gyerekként leesett a biciklijéről, beütötte a fejét az aszfaltba, és kómába esett. Amikor felébredt, már nem tudott beszélni, és az orvosok azt mondták, soha nem lesz „teljesen rendben”.

Persze előfordulhat, hogy ez a történet fikció; csak egy anyukák által kiötölt elrettentő mese, hogy rávegyék gyermekeiket a bukósisak-viselésre. De én kétlem.

Hiába ajánlották az orvosok, hogy adják Ollie-t intézetbe, mert akkoriban a társadalom még elég szemét volt; Mrs. Munsonnek esze ágában sem volt. Hazavitte a fiát, megtanította az alapvető készségekre és a rutinra, melyet még mindig követ, és amely önállóságot, méltóságot, és látszólag elégedettséget nyújt neki.

Mrs. Munson már nincs köztünk, de Ollie-ra figyelnek a szomszédok, és nagyjából havonta egyszer meglátogatja egy szociális munkás, hogy lássa, minden rendben vele. Ha bármire szüksége van, mindig bővelkedik önkéntesekben, mert ő egy fontos helyi tartozék, mintha mindenkinek távoli rokona lenne; éppen olyan szerves része városkánknak, mint a tó, amiről a nevünket kaptuk.

Mögöttem három biciklis fiú süvít el Ollie mellett egy sorban.

– Szia, Ollie!

– Mi a szitu, Olls?

– Ollimundus!

Mondtam én. Ahogy abban a Bon Jovi-dalban megénekelték, az embert csak a szülővárosában tartják igazán számon.

Ollie Munsont pedig számontartjuk, ő közénk tartozik.

Sportcipőm lépteim ritmusára csattog a járdán. Gyorsítok, hajtom magam, amíg izzadság áztatja a pólómat és benedvesíti sötét hajtincseim. Hiszek az izzadásban, jót tesz a testnek és a léleknek. Minek a diéták és a szépészeti kezelések? Ha az ember jól akar kinézni és jól is akarja magát érezni, elég csak naponta egyszer egy kiadósat izzadnia; nem számít, hogy futástól, sepréstől vagy dugástól. Bár nekem a dugás a kedvencem.

A szokásaim rabja vagyok, mint a legtöbb pasi.

Babonás is, mint minden sportoló. Ezért látni annyi bozontos szakállat a profi sportolókon, és ha megkérdezed egy nyerőszériában lévő játékostól, hogy mikor mosta ki utoljára a szuszpenzorát, reméld, hogy hazudik!

A győzelem mindig fontosabb, mint a személyes higiénia.

Életem elmúlt tizenöt éve tekinthető egy hosszú nyerőszériának. Azért a bokszeralsómat mindennap váltom, de életem többi területe; a Jeep Wrangler autóm, a pólóim, melyek hamarabb fognak lerohadni a testemről, mint hogy kidobjam őket, az edzési rutinom; ezek soha nem változnak.

Mindennap ugyanarra futok, végig a téglaházak, a kis, füves udvarok és agyonhasznált Fordok, meg Chevyk mellett.

Lakeside téglavárosként kezdte; amikor még csak megjelentek a közösségek a munkát kínáló malmok, gyárak és vállalatok körül. Kalifornia dombjaiban arany volt, Jersey-nek pedig a vörös agyag jutott. A demográfia nem változott sokat. A legtöbben errefelé még mindig fizikai munkát végeznek, büszke kékgallérosok, szakszervezeti tagok, kisvállalkozók.

Szuper volt itt felnőni. Elég biztonságos ahhoz, hogy a gyerekek hülyék lehessenek, elég nagy ahhoz, hogy ne unatkozzanak nagyon, de elég kicsi ahhoz, hogy minden utcában otthon érezzék magukat.

A Baker utca sarkán fejezem be a nyolc kilométeres futásomat, mint mindig, és az utolsó háztömbök mellett már sétálok, kinyújtom a térdemet, és pólóm aljával letörlöm homlokomról az izzadságot.

Aztán belépek a Bagel Shopba. Mindig van bent valaki. Amellett, hogy a bagel nagyszerű, az idős pasik ott dumálnak egész nap, a fiatalabbak pedig a feleségük elől rejtőznek ott el.

Kiveszek egy üveg vizet a hűtőből, egy helyiekkel teli asztal mellől.

– Daniels!

– Helló, D. edző!

– Jó reggelt, edzőbá!

Nem akarok dicsekedni, de… elég népszerű vagyok a városban. Azt hiszem, nyugdíjas koromban majd indulok a polgármester-választáson, és szobrot emeltetek magamnak a városháza előtt, az öreg Schnozzel polgármester szobrának helyére. Nagyon ronda pasas volt.

De a lényeg az, hogy történelmet tanítok a gimnáziumban, és ami még fontosabb, én vagyok az állam legjobb amerikaifutball-csapatának vezetőedzője. Tudom, hogy a legjobbak, én tettem őket azzá. Én voltam a valaha volt legfiatalabb vezetőedző, és mindenkinél jobb a statisztikám.

Aki nem tudja, tanítja…, aki pedig egy igazi Isten a futballpályán, de tropára ment a térde, edzősködik.

– Mi a helyzet?

– Te mesélj! – felel Mr. Zinke. Ékszerüzlete van, így szinte minden kapcsolatról bennfentes információval rendelkezik a városban. Kit jegyeznek el, kinek közeledik a nagy évfordulója, kinek kell egy „elcsesztem” kétkarátos, bocsánatkérő teniszkarkötő. A pasi egy széf: amit Zinkenél árulnak (el), az Zinkenél is marad. – Milyen a csapat idén?

Nagyot kortyolok az üvegből.

– Lipinski az első számú irányító, biztosan győzelmet aratunk megyei szinten.

Brandon Lipinski a remekművem. Pop warner-játékos kora óta edzem… a nem New Jersey-iek kedvéért mondom, hogy az ifjúsági ligás játékost jelent. Ahogy Isten a saját képére teremtette Ádámot, én az enyémre formáltam Lipinskit.

– Justin kiedzette a lelkét is nyáron – mondja Phil Perez. – Minden reggel gyakorol, ötven passzt dob naponta.

Agyamban jegyzem a cseperedő tehetségeket. Justin Perez egy jó kezű és lábú hetedikes.

– Gyakorlat teszi a mestert – válaszolom. – Ki kell építeni az izommemóriát.

Mrs. Perkins szólít a pult mögül, kezében barna papírzacskóval.

– Kész a rendelésed, Garrett.

A Bagel shop generációk óta a Perkins család tulajdonában áll. Most Mrs. Perkins két bátyjával üzemelteti. Legidősebb lánya, Samantha kéjes álmokba illő, szépséges végzős volt, amikor én elsős. Dean haverommal ment a bálba, és teljesen kiütötték magukat már a limuzinban, aztán majdnem egész este a mosdóban dugtak, amivel egy életre megalapozták Dean szoknyapecér státuszát.

– Szép napot, srácok! – ütögetem meg az asztalt, és indulok fizetni.

Mrs. Perkins átadja szénhidráttal teli zacskómat és a visszajárót.

– Anyukád jön ma délután a klubba?

Ó, a Kolumbusz Lovagok női kisegítő klubja, ahol az asszonyok jótékonysági süteményvásárokat szerveznek, becsiccsentenek a fagylaltos, alkoholos puncstól, és a férjükről panaszkodnak.

– A világért sem hagyná ki – kacsintok rá mosolyogva. – Szép napot, Mrs. P.!

– Szia, Garrett!

Bageljeimmel a hónom alatt sétálok végig a Fulton úton, majd átvágok a Baygrove Parkon, és elérek a Chestnut utcáig, ahol a szüleim hagyományos, fehérzsalus, sötétkék háza található… a gyakorlatilag neonzöld gyep mögött.

A nyugdíjaskor nagy hatással van apámra.

A téli hónapokban órákat tölt a garázsban, és klasszikus autókon dolgozik. De amint elmúlik a fagy, minden a fűről szól; a nyírásáról, öntözéséről, trágyázásáról… és arról, hogy beszél hozzá.

Több minőségi időt tölt a gyeppel, mint velem vagy a bátyáimmal valaha, pedig négyen vagyunk.

Besétálok a mindig nyitva álló bejárati ajtón, ahol rögtön zűrzavar fogad, mert jelen van az egész banda.

A vasárnap reggeli talk-show megy a tévében. A hangerő: fülsiketítő, ugyanis apámnak hallókészüléke van, de nem használja. Jasmine, anyám egykor vad, még mindig ördögi, fekete macskája fúj rám, amint becsukom az ajtót magam mögött, ezzel meghiúsítva újabb szökési kísérletét. Apám szokásos augusztusi öltözékében ül a karosszékében: kockás bokszeralsó, fehér térdzokni szandállal és egy póló a következő felirattal: Ha elvesztem, kérlek juttass vissza Irene-hez. Anyám a tűzhely mellett áll, feje felett kattog a ventilátor, és az ő pólóján a következő felirat: Irene vagyok.

Szerintem ezzel mindent elmondtam.

Anyámnak egy puszi kíséretében adom át a bageleket, mert négyünk közül én vagyok a kedvenc fia. Persze, ha valaki megkérdezi, elmondja a „minden gyermekemet ugyanannyira szeretem” dumát, de… mindenki tudja az igazat.

Legifjabb unokaöcsém, Spencer, idősebb bátyám, Connor fia összeráncolja az orrát a konyhaasztalnál.

– Büdös vagy, Garrett bácsi!

A kölyökkutya is úgy tanul, hogy nála nagyobb kutyákkal keménykedik. A fiúk is ilyenek.

– Ez a győztesek szaga. – Felkapom a székről, és nedves, izzadt fejemet az arcának dörzsölöm. – Tessék, szívd csak be mélyen!

Visít, aztán nevetve tol el magától.

Spencer székének két oldalán bátyjai ülnek; a tizenhárom éves Aaron, akinek világosbarna, szombat esti lázas, John Travoltára hajazó frizurájára ráférne egy vágás, és a minden szempontból középső gyerek, Daniel.

Igen, a Daniel Daniels nevet kapta. Nem tudom, mégis mi járt a bátyám fejében; ennyi erővel akár céltáblát is tetováltathattak volna a homlokára. A középső neve Brayden, ezért mindannyian így hívjuk.

Az asztal másik végén ülnek az unokahúgaim, Ryan bátyám lányai; a szép, tökéletes kislányok, akikért anyám mindig is imádkozott. A tizenhárom éves Josephina és a hétéves, göndör Francesca, vagyis Joey és Frankie.

Töltök magamnak egy csésze kávét, amíg anyám felvágja és megvajazza a bageleket, majd kiosztja őket a gyerekeknek.

Aztán megérkezik az én kis termetű, sötét hajú sógornőm a folyosó végén lévő fürdőszobából, és tapsol a gyerekeknek:

– Na, gyerekek, egyetek gyorsan! Indulnunk kell bevásárolni a sulihoz!

Ő Ryan felesége. Angelina Betina Constance Maria, lánykori nevén Caravusio.

Csak egy árnyalatnyit olasz.

Angela betelepült jersey-i, a családja akkor költözött ide Brooklynból, amikor harmadikos volt a gimiben. Abban az évben jött össze a bátyámmal, és azóta is együtt vannak.

– Nem akarok menni – nyafog Brayden. – Mamiéknál akarok maradni és xboxozni.

Angela a fejét ingatja.

– Mami ma a klubba megy. Apád a megbeszélése után majd felvesz nálunk délután.

Connor a válóperes ügyvédjével találkozik.

A bátyám baleseti sebészként dolgozik a Lakeside Memorial kórházban. Az elmúlt hónapokban a szüleinknél lakott, mióta felesége, Stacey közölte vele, hogy már nem akar a felesége lenni. Aú! Tizenöt teljes év megy a levesbe. Mióta külön élnek, Stacey-é a ház, az öt hálószobás villa a város újabb, puccosabb negyedében, a bátyám pedig hétvégenként láthatja a gyerekeket.

Öcsém, Timmy sétál be az üveg tolóajtón a hátsó udvarból.

– Hé, fater! – vigyorog. – Gaz nő a fa körül. Igazán elintézhetnéd.

Ezt bezzeg hallja az apám.

Felpattan a karosszékből, és elindul a garázsba a gyomirtójáért.

Két év korkülönbség van a két idősebb bátyám, Connor és Ryan között. Köztem és Ryan között is pont ennyi. Szüleimnek határozottan a harmadik próbálkozás lett a sikeres, és őszintén szólva abba is hagyhatták volna a csúcson.

De hét évvel később anyám akart még egy próbát tenni egy lányért. Így született meg Timmy.

Timmy elég nagy pöcs.

Ne értsetek félre, ő az öcsém, és szeretem. De éretlen, önző, és egyszerűen… egy pöcs.

– Mekkora pöcs vagy! – közlöm vele is, mert mindketten tudjuk, hogy apám pázsitján nincs egy szál gaz sem.

Timmy csak nevet.

– Ezt azért kapja, mert nem engedte anyának, hogy megvegye nekem a játéksütőt, amit tízévesen akartam.

Mint generációjában oly sokan, apám is rendíthetetlenül hisz abban, hogy vannak fiújátékok és lányjátékok, a kettő pedig semmi szín alatt nem összekeverendő. Azt sem tudja, hogy a haladó szellemet eszik vagy isszák.

Frankie unokahúgom viszont elszántan rám néz, és így szól:

– Focizni szeretnék, Garrett bácsi.

Számomra ez nem hat újdonságként. Azóta mondogatja, hogy futballozni akar, mint a nagybátyjai és unokatestvérei, mióta csak beszélni tud. Ő nézi a bátyámmal a vasárnapi meccseket, rózsaszín giantses mezben.

– Tényleg? Dolgoztál a rúgásodon?

Lelkesen bólogat, és ellép az asztaltól, hogy bemutassa. Nem rossz, a családi focistagén benne is megvan.

Tapsolok.

– Kilencévesen csatlakozhatsz a pop warnerhez.

Frankie csak úgy sugárzik, amíg Angela tönkre nem teszi álmodozásunkat.

– Elég, Garrett! Nem fogsz focizni, Francesca. Nem azért költök háromezer dollárt fogszabályzóra, hogy aztán kirúgják a fogaidat.

Hát, ez sértő.

– Gondolod, hogy hagynám, hogy kirúgják az unokahúgom fogát?

Angela rám szegezi az ujját.

– Majd ha lányod lesz, akkor beszélünk.

Timmy megnézi az időt a telefonján.

– Na, anya, nekem mennem kell. Idehoznád a ruháimat?

Igen, anyánk még mindig hetente kimossa a ruháit. Pöcs, ahogy már említettem.

Már éppen felszólítanám, hogy hozza ide a saját rohadt ruháit, de Angela megelőz.

– Neked meg mi a fene bajod van? Hozd ide a saját rohadt ruháid!

– Szeret mosni rám! – érvel Timmy. – Ettől úgy érzi, szükség van rá.

Angela fintorog.

– Senki nem szeret mosni, Tim. És az ember nem kér meg egy hatvanöt éves nőt, hogy cipelje fel a ruháit az alagsorból. Mégis miféle tűzoltó vagy te?

Timmy tűzoltóként dolgozik Hammitsburgben, két várossal odébb.

– Anyu! Anya, mondd meg Angelának, hogy szeretsz mosni rám!

Angela lép egyet az irányába.

– Mindjárt beverem a képed. – Timmy hátralép egyet, mert sógornőnk tényleg képes rá. – Az unokaöcséid és -húgaid előtt fogok beverni neked egyet, ha nem sétálsz le szépen az alagsorba, és hozod fel a saját ruháidat.

Öcsém feltartja a kezeit.

Aztán lesétál az alagsorba, és felhozza a saját ruháit.

Ez a családom. Mindig ilyenek. Ha őrültnek tűnnek, az azért van…, mert azok is.

Anyám segít Angelának kiterelni a gyerekeket az asztaltól a cipőjükhöz. Amikor Frankie elsétál mellettem, lehajolok hozzá, és azt suttogom:

– Hé, szívem, dolgozz csak a rúgásodon, oké? Amikor kicsit idősebb leszel, Garrett bácsi majd elintézi neked a dolgot.

Foghíjas mosolya megmelengeti a szívem. Még egy puszit is kapok, mielőtt kisétál az ajtón.

A legjobb dolog, amit valaha vettem, a házam, a tó északi oldalán. Kétszintes téglaház, teljesen felújított konyhával. Van egy kellemes méretű, körbekerített hátsó udvar, és a tűzrakó hely mellett kis ösvény vezet le a saját stégemhez. Van egy kis csónakom, és hetente párszor szeretek is vele kihajózni. Egyik oldalon Alfred és Selma a szomszédjaim, másikon pedig Paul Cahill, egy nyugdíjas hadiparancsnok, de a telkemet szegélyező fenyők miatt csak akkor látom őket, ha akarom. Privát, csendes hely.

Ledobom a kulcscsomómat az előszobaasztalra, és bemegyek a nappaliba, ahol legjobb barátom alszik összegömbölyödve a kanapén. Puha, hófehér, mint egy bébifóka, és nagyjából tizenegy kiló. Nagyon jó hallgatóság, felhúzza magát, amikor a tévében a bíró hibázik, és kedvenc időtöltése a saját golyóinak nyalogatása.

Kicsi volt, és koszos, amikor egy szupermarket parkolójában rátaláltam, végzős gimnazista koromban. Vagy talán… ő talált rám.

– Snoopy – suttogom, orromat puha bundájába fúrva.

Sötét szeme kinyílik, és felkapja a fejét, mint az öregem, amikor azon kapja magát, hogy elaludt a karosszékben.

Simogatom a hátát, és megvakargatom a fülét. – Mi a helyzet, haver?

Snoopy nyújtózik, aztán a kanapé karfájára lép, hogy nyelvével letisztítsa az arcom. Farkával egyenletes, odaadó ritmusban csapkod. Senki más nem képes ilyen rajongásra.

Tizenhét éves, ezért nem olyan élénk, mint egykoron. Félig meg is vakult, és cukorbeteg. Napi kétszer inzulininjekciót adok neki.

Snoopy az én kisbabám. Bármit megtennék érte.

Zuhany után bekapcsolom a Steelers-meccset, aztán amikor megfogom a telefonom, hogy kínai kaját rendeljek, kinyílik a bejárati ajtó, és Tara Benedict sétál be a nappaliba.

– Szörnyű napom volt – nyög fel. – Ha még egy nő azt mondja nekem, hogy az új Gucci csizmájának méretezése biztosan hibás, kitépem a hajamat. A csizmának semmi baja, te liba, de a te dagadt, Fred Flinstone-os lábad közel sem hatos méretű!

Tara online ügyfélszolgálatos a Nordstromnál. Pár évvel alattam járt gimiben, és néhány hónappal ezelőtt kezdtünk kavarni, amikor a válása után visszaköltözött a városba.

Felvonom a szemöldököm.

– Ez keményen hangzik.

Snoopy felugrik a kanapéra, és a nyakát nyújtogatja, szinte esedezik Tara figyelméért. Neki soha nem elég a törődés.

– Bocsánat, hogy nem írtam, mielőtt átjöttem. Ráérsz?

Tara helyes csaj volt régen is, de most, harminchárom évesen egyszerűen gyönyörű; nagy teniszjátékos, hosszú, sötét hajjal és csodás domborulatokkal.

– Ja. Éppen kínait készültem rendelni. Éhes vagy?

Kicipzárazza fekete szoknyáját, és hagyja, hogy lecsússzon a földre; így csak fekete, combjáig érő harisnyája és fényes, fekete magas sarkúja marad rajta.

– Később. Először ki kell dugnom magamból a bosszúságomat.

Tara csodás csaj.

Úgy hajítom el a kínai étterem menüjét, mintha lángolna.

– Jó helyre jöttél.

A hálószoba felé levetkőzik, és maga mögött ruhadarabokból álló ösvényt hagy, Jancsi és Juliska kenyérmorzsáinak csodálatos pornóverziójaként. Elindulok utána, de megállok az előszobában, mert Snoopy szuper… de szeret kukkolni.

Szeme kerek és figyelmes, amikor rámutatok.

– Maradj ott, öreg! És ne hallgatózz! Mondtam már, hogy nagyon furcsa.

Két órával később egy sokkal kevésbé frusztrált Tarával ülök a konyhapultnál, és ínycsiklandozó kínait eszünk a dobozból.

Tara megtörölgeti szalvétájával a száját.

– Hamarosan lesz a vásár.

A vásár… Sör, nagyszerű barbecue, elfogadható élőzene és olyan hullámvasutak, melyekért megéri kockáztatni az életünket.

– Joshua már nagyon izgatott, akárhányszor elmegyünk egy tábla mellett, megkérdezi, hány nap múlva mehet. – Megfog egy darab párolt csirkét, és letartja Snoopy nyáladzó szájához. – Én… azon gondolkodtam, mi lenne, ha te, Joshua és én együtt mennénk? – Jelentőségteljesen néz rám. – Hármasban.

Zavartan hunyorgok.

– Ez…

– Tudom, hogy nem ebben egyeztünk meg, amikor randizni kezdtünk…, semmi komolyról nem volt szó. De… kedvellek, Garrett. Azt hiszem, jók lehetnénk együtt. – Vállat von. – Én kapcsolatra való csaj vagyok, és ugyan a házasságom összeomlott, készen állok újrakezdeni. Még egyszer megpróbálni.

Kedvelem Tarát, de még ha nem is így lenne, akkor sem hazudnék neki. Egy férfi életében eljön a pillanat, amikor rájön, hogy az őszinteség egyszerűbb, még akkor is, ha a másik fél nem akarja hallani.

– Én is kedvellek. De az életemet is így, ahogy most van. Nagyon is. – A szomszédos szoba felé intek. – Múlt héten vettem egy pingpongasztalt az étkezőbe. Szeretem, hogy nem kellett megbeszélnem senkivel, hogy nem kellett figyelembe vennem senki más érzéseit. Szeretem, hogy a legnagyobb érzelmi aggályom az, vajon hogyan törhetünk át a North Essex Gimnázium védelmén ebben a szezonban.

– Neked kellene, hogy legyenek gyerekeid, Garrett – erősködik Tara. – Csodás apa lennél. Nagy hiba, hogy nincs gyereked.

– De van. Harminc gyerekem van, napi hat tanórán, és még negyven, mindennap suli után a fociszezonban.

A kamaszoknál kulcsfontosságú az érdeklődés ahhoz, hogy hallgassanak az emberre. Érezniük kell, hogy érdeklődsz irántuk, hogy törődsz velük. Nem lehet átverni őket; rájönnek, ha nem vagy őszinte.

Nem tudom, hogy ilyen jó tanár lennék-e akkor is, ha saját gyerekeim lennének. Hogy lenne-e elég energiám és türelmem. Nem ez az egyetlen oka annak, hogy miért nem vagyok házas, és miért nincsenek gyerekeim, de ez is benne van.

Mint már mondtam, komolyan veszem a nyerőszériákat.

Tara feláll a pulttól.

– Hát, akkor azt hiszem, várnak rám a társkeresők. És nem hiszem, hogy az új pasi majd örül neki, hogy van mellette egy szexi edzőbácsim.

Gyengéden füle mögé simítok egy hajtincset.

– Nem, azt hiszem, az nem venné ki magát túl jól.

– Jó buli volt, Garrett. – Nyújtózik, és puszit nyom az arcomra. – Vigyázz magadra!

– Te is, Tara! Majd találkozunk.

Még egy mosollyal és egy biccentéssel felveszi a táskáját, ad egy búcsúsimítást Snoopynak, és kisétál az ajtón.

Snoopy nézi, ahogy elmegy, aztán felém fordul, mintegy várakozóan.

Az üvegajtón keresztül nézem a lemenő napot, ahogy rózsaszín, szürke és narancs fénnyel csíkozza az eget.

– Menjünk libákat ugatni a tónál?

Snoopy a fülét hegyezi, és olyan gyorsan rohan a hátsó ajtóhoz, ahogy a kis, öreg lábai csak bírják.

2. FEJEZET

Callie

Visszatekintve, tudnom kellett volna, hogy túl szép ahhoz, hogy igaz legyen. Az életben a legjobb dolgokkal általában így is van; tartós rúzs, Disneyland, multifunkciós vibrátor.

– Na, mutasd magad! – szól Cheryl, és behajlítja a térdét, hogy szemmagasságba kerüljön velem. Százhetven centimmel nem vagyok éppen alacsony, de Cheryl, a maga több mint 180 centijével olyan, mint egy spártai harcos amazon, amihez szépséges, sötétvörös haj és széles, gyakran mosolygó, mindig hangoskodó száj társul.

Cheryl az adminisztráción dolgozik itt a Fountain színtársulatnál. Útjaink először a San Diegó-i egyetemen keresztezték egymást, szó szerint, amikor összeütköztük, mire úgy szóródtak szét kezében tartott papírjai, mint lehulló falevelek a szélben. Húsz percünkbe telt mindegyiket összeszedni, és mire sikerült, már le is fektettük barátságunk alapjait.

Olyan nagyra nyitom a szemem, hogy a szemgolyóm ki is esne a helyéről, ha nem belőlem nőtt volna ki.

– Csipa?

– Nincs – jelenti ki Cheryl.

Fogaimat mutatom neki:

– Fogsor?

– Tiszta és csillog, mint a drágakő.

Hátradöntöm a fejem:

– Orr?

Az igaz barátok megnézik a másiknak, hogy nincs-e hívatlan vendég az orrlyukában.

– Tiszta.

– Oké – rázom a kezeimet, és kifújok egy mély lélegzetet. – Készen állok. – Lehunyom a szemem, és elsuttogom a szavakat, melyek az évek során mindig segítettek megnyugodni. Nem a saját szavaim.

– Képzeld el a győzelmet! Lásd, ahogy megvalósul, aztán váltsd valóra! Képes vagy rá.

– Tessék? – kérdi Bruce.

Szememet kinyitva ránézek a szőke, nyakigláb, makulátlan öltözetű férfira, aki szürke tweedzakóban, bézs nadrágban és piros sállal áll Cheryl jobb válla mögött.

– Ez csak egy mantra, amit a gimis pasim mondogatott – vonok vállat. – Focizott.

Bruce színészként dolgozik a színtársulatnál, mint én évekkel ezelőtt, mielőtt a színfalak mögé vándoroltam stabilabb fizetésért, és meg sem álltam az ügyvezető igazgató pozícióig.

– Nem tudom, miért vagy ideges, Callie. Dorsey egy igazi seggfej, de azt még ő is tudja, hogy muszáj, hogy te legyél a színigazgató. Kiérdemelted.

A színházi emberek furcsák. Az igazán elhivatottak nem a pénzért, hírnévért vagy címlapokért csinálják, hanem az előadásért. A showért. Számunkra Opheliáról és Éponine-ről szól, Hamletről és Rómeóról, vagy akár a 12-es kóristalányról. A közönséggel kialakított varázslatos kötelékről, a színfalak mögötti illatokról – a por, a smink és a jelmez szaga –, a fények melegéről, a bársonyfüggöny suhogásáról, a díszlet mozgatásának hangjáról és a színpadon kopogó cipőkről. A bemutató estéjén érzett átható izgalomról és az utolsó előadás könnyfakasztó szomorúságáról. Legyen a színfalak mögött vagy a színpadon, stábtagként vagy szereplőként, a színpad bármely részén…, mindent imádok benne.

A nemrégiben nyugdíjba vonult színigazgatónkról, Madam Lauraleiről viszont ez nem mondható el.

Őt jobban izgatta a televíziós produceri mellékállása és a rendszeres hangalámondásos szerepe egy népszerű, bélgyulladást kezelő gyógyszer reklámjában, mint a társulat jövője. Mint időt és energiát fektetni a közönség növelésébe és innovatív projektek választásába, hogy igazán szerves részét képezhessük a San Diegó-i óváros kulturális életének.

De én változtathatnék ezen. Színigazgatóként ugyanolyan magas pozícióban lennék, mint a művészeti igazgató, és felettem csak az alapító, Miller Dorsey állna, aki kiélvezi annak presztízsét, hogy van egy színtársulata, de jellemzően nem szeret beleavatkozni a vezetésébe. Ráhatásom lenne a pénzügyekre, az ütemtervre, a marketingre, a hirdetésre és a források kiosztására. Én küzdenék a Fountainért, mert a részem, az egyetlen hely, ahol egyetem óta dolgoztam. Kemény lennék, mint egy igazi jersey-i lány; balhéznék, vesztegetnék, üzletelnék és zsarolnék, ha muszáj. Megvan a kellő tapasztalatom, hozzáértésem és elhivatottságom, hogy kihozzam a társulatból mindazt, ami tudom, hogy benne van.

Akarom ezt a pozíciót, nagyon akarom. Ezért izgulok ennyire. Mert minél jobban akarunk valamit, annál jobban fáj, amikor arccal a földbe csapódunk.

Mrs. Adelstein, Miller Dorsey titkárnője jön ki a folyosóra:

– Miss Carpenter? Tessék befáradni!

Cheryl feltartja a hüvelykujját, Bruce pedig elmosolyodik. Én veszek még egy mély lélegzetet, aztán követem Adelsteint az irodába, miközben agyamban a határozott, erős hang szól:

– Meg tudod csinálni, Callie.

– Húú! – húzódik grimaszra a szám a negyedik citromos shot után. – Nem hiszem el, hogy megkaptam!

– Még szép, hogy megkaptad, csajszi! – kiabálja Cheryl, hiába állunk egymás mellett.

Egy menő, puccos borbárban kezdtünk, mert a harmincasoknak oda kell járni ünnepelni. Aztán végül egy lepukkant lebujban kötöttünk ki, a város rossz oldalán, mert a valódi szórakozás ott van.

A hatalmas termetű csapos, akinek tetovált karja olyan vastag, mint a fejem, Cherylre mosolyog bozontos, szőke szakálla alól, mialatt tölt még egy kört. Cheryl látja a mosolyát, és válaszul műszempilláit rebegteti.

De kissé összeragadtak, ezért a hatás kacér helyett inkább olyan, mintha rohama lenne.

Bruce a hátsó sarokban próbál felszedni egy barátságos, középkorú, trikós és bőrnadrágos szőkét. A nőkkel elbűvölően kedvesen bánik…, de rajta van a „jófiú” átok. Szörnyű, hogy így van, és sztereotípiának hangzik, de igaz. Bruce túlságosan udvarias, nincs rossz oldala, semmi izgalom. Én már csak tudom. Amikor először találkoztunk, évekkel ezelőtt, randizgatni kezdtünk, de hamar nyilvánvalóvá vált, hogy köztünk csak a barátság szikrái repkednek.

Cher félszemmel rám néz, és felemeli a feles poharat.

– Eszembe jutott valami! Így végre kiköltözhetsz abból a vacak házból, tele csóró egyetemistákkal, és kiveheted azt a lakást, amiért évek óta áhítozol, a fókást!

Még mindig ugyanott lakom, mint végzős egyetemista koromban. De az évek alatt apránként gyűjtögettem a foglalóra egy gyönyörű, két hálószobás, tengerre néző, La Jolla-i lakásra.

Az erkélyéről tökéletes kilátás nyílik a sziklákra, ahol minden délután oroszlánfókák napoznak. Békés és varázslatos, az álomotthonom.

Az izgalom bizsergése árasztja el a lábujjaimtól az egész testemet, és úgy érzem magam, mint Kate Hudson a Majdnem híresben.

– Végre megvalósul! – Felkapom a poharamat, amiből kiloccsan egy kis zavaros folyadék, mert pattogok a széken.

Az ijesztő csapospasi szintén tölt magának egy italt, hogy koccinthasson velünk:

– A fókákra! Szeretem azokat a bolyhos kis krapekokat.

Az éjszaka előrehaladtával Cheryl és Bruce filmes montázsba illően részegek lesznek. Az élet pillanatképekké válik: Bruce propellerszerűen pörgeti a feje felett a sálját, Cheryl táncol egy széken…, majd leesik, hárman sihuhúzva végigvonatozunk a báron, a Come On Ride the Train dallamára.

Végül visszamegyünk aprócska, egy hálószobás lakásomba. Lerúgom a cipőm a sarokban, Cheryl pedig ledől a kanapéra.

Bruce kiteríti zakóját a bézs szőnyegre, és sóhajtva lefekszik rá.

– Ó! Ó! – kiabálja Cheryl, és benyúl a blúza alá, majd melltartójából kihúz egy összegyűrt szalvétát. – Nézzétek, mim van! A hegyiember száma!

– Hegyiember? – kérdezi Bruce.

– A csapos. – Cher kifújja a levegőt, aztán azt mormolja: – Megmászom majd, mint egy hegyet. – Barátnőm szabadidejében szeret hegyet mászni. – Ő bármikor belém mélyesztheti a mászóvasát…

Hangja elhal, és úgy sejtem, elaludt. Amíg Bruce ki nem tépi feje alól a bézs díszpárnát.

– Hé! Mit művelsz, haver? Szükségem van arra a párnára.

– A tied a kanapé, Cheryl. Akkor viszont enyém a párna – morogja Bruce.

– Nem lehet ilyen alacsonyan a fejem ivás után. A refluxom kiégeti a gyomromat.

Az öregedés első jelei.

– Szelektív a refluxod – érvel Bruce. – Csak akkor hozod fel, amikor akarsz valamit.

– Menj a fenébe, Brucey!

Cheryl és Bruce olyanok, mint egy macska és egy kutya, akik együtt nőttek fel.

– Nyugalom, gyerekek! Van plusz párna és takaró a szekrényben.

Amikor jól mennek a dolgok, könnyű megfeledkezni Murphy törvényéről: ami elromolhat, az el is romlik. Pedig ilyenkor kellene a legjobban emlékeznünk rá. Ez a törvény olyan, mint egy csendes kígyó a fűben egy pikniken. Amikor az ember elfordul, amikor a legkevésbé számít rá… akkor nyúl fel, és mélyeszti a fogát a bal farpofánkba.

Az előszobába érve megcsörren a telefonom. Próbálom kihalászni rendetlen táskámból, de jól elrejtőzik a kis mocsok, ezért végül mindent ki kell öntenem belőle, ezzel elárasztva Bruce-t a dohányzóasztalról lepattanó Tic Tacokkal.

Ránézek a képernyőre, ahonnan nővérem mosolygó arca néz vissza, körülötte nyelvüket kiöltő, imádni való unokahúgaimmal. Múlt hálaadáskor csináltam a fényképet a Tahoe-tónál, ahol a nővéremmel és a szüleinkkel kibéreltünk egy kis faházat a szünetre.

Nem furcsállom, hogy hajnali kettőkor hív. Csak felveszem.

– Szia Colleen! Mi a…?

Hadar. És azt hiszem… szerintem sír. Ami furcsa, mert Colleen sosem sír. Kemény, mint a szikla. Igazi tökös csaj. Három gyermeket szült természetes úton…, őt semmi nem rázza meg.

De most valami mégis.

– Col, lassíts, nem értem…

Részegen, meg-megtörő hangja miatt alig értem, amit mond.

– Anya… apa… autóbaleset.

Te jó ég! Édes Istenem.

Bruce és Cher felé fordulok, és azonnal teljesen józan vagyok. Mindenféle előléptetéssel kapcsolatos gondolat felszáll agyamból, mint a köd a nap első sugarára. Csak egy gondolat marad:

– Haza kell mennem.