Fordított világ

Bizik Péter Károly

2022

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Az illusztrációkat készítette:

Zeller Ildikó

Meza

Bakonyi Éva

Kylo

Tadeus Tóth Gábor

Kép: Tadeus Tóth Gábor

Az árny

Fekszem az ágyon és arra ébredek,

Hogy éjfél elmúlt, de valami nem kerek.

Rohadtul fázom, azt hiszem, lázam van.

Túlvilági erőt érzek a házamban!

A frász kerülget, testem egy katlan.

Lábam kilóg, rövid a paplan.

A hideg szobában leheletem látszik,

Idegeim húrján egy gonosz démon játszik.

Valami mozdul, a holdfény rávetül,

Érzem, hogy a szobában nem vagyok egyedül.

A hideg kirázott, lelkem megfagyott, Sohasem láttam még ilyen alakot.

Parázsló szeme a végtelen sötétből

Vicsorog rám az ajtó réséből.

Sikolt egyet, arra eszmélek,

Az egész rémisztő, de már nem félek.

Kasza a kezében, ezer fog szájában.

„Eljöttem érted!”, mormogja magában.

Messziről nézem, egyre csak rettegek, Időm lejárt. Tudom, hogy elmegyek.

Nagyon izgulok, még nem állok készen.

Nehogy már a Halál miattam késsen!

Kilépek rögtön a jó meleg ágyból,

Hogy méltón távozzak ebből a világból.

Az ágy mellett állok, anyaszült meztelen.

Hideg a padló, léptem is nesztelen.

Egyet még nyelek, szemem már csukva, Lassuló lélegzet, a lelkem is tiszta.

Erőt veszek magamon és közelebb lépek, Olyan borzalmas, hogy felé sem nézek.

De a telihold fénye a padlóra vág,

Így mutatva meg, mi a valóság.

A rém, aki ezúttal előttem áll,

Nem más, mint egy aprócska, tízcentis halál.

Hatalmas szemekkel kérdőn néz rám,

Nem érti, ki vagyok és hol van a ruhám.

Dühösen tol az útjából félre,

S fennhangon von emígy kérdőre:

Nem tudom, miért állsz pucéran előttem?

De állj félre, öreg! A hörcsögért jöttem!

2021

A pantomimes

Egy kis szájfény, púder, tapasz,

Sietnie kell, mert eljött a tavasz.

Arcát mázolja mindenhol fehérre,

Hófehér kesztyűt húz mind a két kezére.

Könnycseppet fest bal szeme sarkába, Vérvörös rúzst ken kiszáradt ajkára.

Felveszi az elnyűtt, csíkos atlétát, Mellére tűz egy piros bokrétát.

Felteszi idétlen, kerek kalapját,

A tükörben megnézi groteszk alakját.

Kivillantja fogát, hamisan nevetve,

S úgy tesz, mintha előtte üvegfal lenne.

Összeszed néhány fontosabb kelléket, Nem létező vödröt, láthatatlan festéket.

Légből kapott kötelet teker a kezére, Átlátszó ecsetet süllyeszt a zsebébe.

Az ajtóból egyszer még visszafordul, Miközben gyomra nagyot kordul.

A művészet, amiért már mindent feladott, Talán juttat neki ma néhány falatot.

Boldogan sietett a hatalmas térre,

Rögtön lepakolt megszokott helyére.

S ahogy letette az elképzelt vödröt, Meglátta a téren ásott, óriási gödröt.

Az árok mély volt, hosszú és széles.

Közel a járda szegélyéhez.

Ám ez egyáltalán nem érdekelte,

Vágyott tapsra és elismerésre.

Kezdetben csak páran álltak előtte,

Amíg ő festéket kevert a képzelt vödörbe.

Hangjegyeket pingált egy láthatatlan falra, Közben némán énekelt egy nem hallható dalra.

Később sokkal többen lettek.

A viccein nagyokat nevettek.

Nyakára a kötélből font önmagának hurkot, S levegőből alkotott maga köré burkot.

Nem sokkal később már rengetegen voltak.

Kacagva, vidáman, egyszerre tapsoltak.

Visítva tolongtak, mind látni akarták, S szeretetük erős gyűrűjébe vonták.

Tudta, hogy a közönség a látványtól megszédül, Így élete nagy showjára felkészült.

A kötelet lasszóként eldobva megrázta, S az üvöltő hangok közt párat lépett hátra.

Könnyed léptekkel ugrott a szegélyre, S rémült arcot vágva zuhant a mélységbe.

Tapsvihar kísérte a nagy produkciót, S nevetve hívták vissza az előadót.

Az ováció aztán lassan elcsitult.

A térre halálos, furcsa csend borult.

A nézők zavartan szétszéledtek,

Hátat fordítva egy összetört életnek.

2021

Kép: Tadeus Tóth Gábor

Az utolsó vacsora

Azon az estén az utcára mentek.

Békések voltak, de dühösnek tűntek.

A tér közepén álltak, csendben gyülekeztek, A nép fiai voltak és most egyesültek.

A tér egyik házában, a negyedik szinten, Egy polgári lakásban, a ’négypertizennégyben’, Terített asztalnál a Vezér inget húzott, Vacsorához készült és gyertyákat gyújtott.

Lent állt a tömeg, nem hallatszott szavuk.

Nem akartak rosszat, a rendszerrel volt bajuk.

Azt hiszem, sose volt ilyen forró a nyár!

Suttogta Géza, a nyugdíjas tanár.

Berakta a combokat a begyújtott sütőbe, És belekortyolt közben a behűtött pezsgőbe.

Két ujjra fogta talpas poharát.

Nem hallotta meg az emberek panaszát.

Az eső szemerkélt, de némán álltak.

Talán csak tapsra vagy egymásra vártak.

Az erkélyt nézték, ahol táncolt a fény, Hitük már elveszett. Nem volt több remény.

Feltűrte ingujját, zongorához ült,

Játszott egy dallamot, míg a vacsora sült.

Fennhangon dúdolta a könnyű kis dalt, Elnyomva dalával a forradalmi zajt.

Egy hang kiáltott: Űzzük el a vezért!

Miért vagyunk együtt, hogyha nem ezért!

Az egyszerű mondat, melyet mindenki megért, Szájról szájra járt s egy szikrával felért.

Az ablakból nézte a hatalmas tömeget.

Elmélázott azon, hogy közéjük lövettet.

De fáradtan legyintett: nem az ő dolga.

Van erre embere, aki ezt megoldja.

A felhevült tömeg a szavakat skandálta, Mikor az őrség az utcákat lezárta.

Valaki egy követ feléjük dobott,

De mellkasához kapott és az aszfaltra rogyott.

Hallotta, ahogy odalent fut a sok felnőtt.

Közben félbehajtott egy fehér asztalkendőt.

A lövések zaja sem nagyon zavarta,

Csak a sütő lángját csavarta nagyobbra.

Sikoltott a tömeg, mindenki menekült, Aki útban volt, az hamar elterült.

Gyalogos osztag jött és mindenkire lőtt, Egyenként szedve le a sok ’összeesküvőt’.

Megfésülte ritkuló, hófehér haját,

Meg sem hallva odafent a gránátok robaját.

Vett a levesből egy szedőkanállal,

Semmit sem törődve a tomboló halállal.

Voltak olyanok, akik még ellenálltak, Rájuk az őrök egyenként vadásztak.

S ha végül megtalálták a ’rohadt felkelőket’, Sorsot húztak, ki az, aki lelőheti őket.

A szomszéd ház romja okádta a port,

Mikor kinyitotta a legjobb üveg bort.

Szedett egy adagot a finom pudingból, És nem hallott semmit a kinti robajból.

A téren mindenhol sérültek lézengtek.

Az egyik utcából harckocsik érkeztek.

Néhányan véresen, de büszkén felálltak, S a lánctalpak között hősökké váltak.

Az asztalhoz ült, felemelt egy combot, És zsíros kezével megnyomott egy gombot.

Tányérján tunkolta az áfonyamártást, S az ablakból nézte a kegyetlen mészárlást.

A katonák távoztak. A parancsot megkapták.

Hitték az emberek, hogy ezúttal feladták.

Könnyes mosollyal néztek fel az égre, A negyedik emelet egyik erkélyére.

Mocskos ujjait az abroszba törölte,

Az odalent állókkal semmit sem törődve.

A libacomb nem ízlett. Volt ez már jobb is!

S a virágra locsolta a maradék bort is.

Kép: Tadeus Tóth Gábor

Lassan összegyűltek, várták a változást.

Mint egy falat kenyeret, a csodát, a Messiást.

Egy repülő húzott el felettük süvöltve.

A nép pedig ünnepelt. Odalent. Üvöltve.

Lenézett a térre és mélyen megrendült.

Egy távoli robajtól az ablak megrezdült.

Kiengedtem vajon a bezárt szellemet?

Nem vette észre a vészjósló felleget.

A téren mindenki vágyott a Vezérre.

Tapsoltak neki, hívták az erkélyre.

Addig éltették a nagy vezetőt,

Míg nem látták eljönni a gombafelhőt.

Elégedett volt, hisz ő maradt a vezér, S hogy így legyen, mindent meg is tett ezért.

Kíváncsi lett rájuk, az erkélyre lépett, És népével együtt hamuvá égett.

2021

Georg és Sally

Mesélek neked egy bizarr bűntettről, Amely szóljon Georg-ról és Sallyről.

Bár az áldozatot ismerned sem kell,

Olvasd a verset és gondolkodj el!

Az eset történt Nagy-Britanniában,

Valahol London külvárosában.

Georg és Sally apró lakásában,

Ahol ketten éltek furcsa barátságban.

Régen volt már, hogy megismerkedtek, Egymással félénken, messziről szemeztek.

Aztán egyre jobban közeledni kezdtek, És még aznap este össze is költöztek.

Georg nem hallgatott sohasem zenét,

És Sally sem olvasott fel semmilyen mesét.

De ebből nem csináltak túlzottan nagy ügyet, Hisz Sally néma volt, Georg pedig süket.

Minden hétköznapjuk ugyanúgy telt el.

Egymás iránt érzett, békés szeretettel.

Míg Georg nappal dolgozni járt,

Addig Sally csak a fiúra várt.

S mikor Georg esténként megérkezett, Sally örömében bukfencet vetett.

Vagy ha Georg éjfélig verseket írt,

Sally is fennmaradt, amíg csak bírt.

Volt, hogy az ablakból nézték a telet, Bár Sally utálta a kinti hideget.

Georg a kandallóba nagy tüzet rakott, És a lakásban töltötték együtt a napot.

De néha Sally túl sokat ivott,

Olyankor már csak tátogni tudott.

Nem mondta el, mi lehet a baja,

S ettől Georg-nak égnek állt a haja.

Nem lehet tudni, Sally mit is érzett, Ha hatalmas szemeivel Georg-ra nézett.

A fiút bizony őrülten szerette,

Talán, mert Georg volt az első szerelme.

Georg viszont a viszonyt másképp kezelte, Persze Sallyt ő is nagyon kedvelte.

Úgy tekintett rá, mint lakótársára,

S nem pedig úgy, mint élete párjára.

Hosszú idő után a kapcsolat megromlott.

Időnként Georg is másokra gondolt.

Elmaradtak az esti versírások,

És sűrűbbek lettek a kimaradások.

Sally pedig naphosszat egyedül maradt, Nem csinált mást, csak bámulta a falat.

Keserves sorsában magába fordult,

S pár év alatt végleg megbolondult.

Történt egy nap, hogy Georg elutazott, Sally pedig megint otthon unatkozott.

Magányában folyton csak a fiúra gondolt, S bánatában egyre nagyobbakat kortyolt.

Eltervezte magában, ha Georg hazajön, Ő majd flegmán ránéz és nem köszön.

Hátat fordítva fújja fel arcát,

Hogy Georg is érezze barátja haragját.

Tervei közt szerepelt, hogy nyíltan kimondja: Georg ezúttal végleg menjen a pokolba!

Az sem számít neki, ha a fene megeszi, S csak akkor szóljon hozzá, ha feleségül veszi.

A gondolattól remegett minden porcikája, Tudta, hogy a fiú eztán majd csak őt imádja.

Biztos volt benne, jobb lesz, mint egykor volt, Helyeslőn bólintott és még egyet kortyolt.

Eljött az éjfél és Georg befutott.

Látszott rajta, hogy nagyon berúgott.

Sally nem szólt semmit, csak vádlón figyelte, Ezt a pillanatot nem épp így képzelte.

Azt akarta mondani: Bocsáss meg, féltelek!

De most, hogy látlak, korántsem értelek.

Ám a sok korty Sallynek megártott,

Kigúvadt szemmel nézve, némán hallgatott.

Georg meglátta Sally mérges arcát,

Vérvörös száját, idétlen alakját.

Meg sem hallgatva barátja panaszát,

Italtól fűtve elordította magát.

Ne nézz így rám, mindent elrontasz!

És legyen az bármi, nem hallom, mit mondasz!!!

Hagyjál békén, most már aludhatsz,

Vagy felőlem akár fel is fordulhatsz!!!

Sally erre mérgesen csapkodott,

Miközben dühében levegőért kapkodott.

Most már szívből gyűlölte Georg-ot,

S válasz helyett lehúzott még néhány kortyot.

Majd hang nélkül, némán felnevetett, S a fiú felé egy illetlen mozdulatot tett.

Melyben benne volt az összes véleménye, Az, hogy egyszerűen tojik Georg fejére.

Ám Georg meglátta, hogy Sally mutogat, S ettől a gaztettől teljesen kiakadt.

Nem akarta elhinni, hogy barátja ezt tette, Részeg egóját így megsértette.

Gorombán legyintett és ujjat mutatott, Közben bal kezével a szekrényben matatott.

Nem így tervezte kettőjük jövőjét,

Felkapta és hozzávágta az edzőcipőjét.

A cipő még nagyban Sally felé suhant, Amikor Georg már az ágyába zuhant.

Leverve közben a lámpa kapcsolóját, Folytatta tovább részeg horkolását.

A szobában a sötétet vágni lehetett, Amikor a cipő hangosan megérkezett.

Az egyik szomszéd szerint valami összetört.

Mint egy ablaktábla, ugyanúgy csörömpölt.

Másnap reggel, amikor Georg felébredt, Nem jutottak eszébe az éjféli emlékek.

Zsibbadó aggyal körbetekintett,

S meglátta az összetört üvegcserepet.

Nem tudta felidézni az előző estét,

Amikor meglátta Sally véres testét.

Georg ekkor sírva térdre rogyott,

S már tudta azt, hogy Sally halott.

Ennyi a mese, amit most elmondtam.

S a végét direkt tartottam titokban.

Tettes és áldozat valódi drámája,

Amely nem végződött jól kettejük számára.

Viszonzatlan szerelem és bezártság