A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Kerry Fisher: Another Woman’s Child, 2020

Fordította

LUKÁCS ANDREA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Amiről hallgatunk, az nem fáj, 2020

Senki sem az, akinek látszik, 2020

Nem titok, amit ketten tudnak, 2021

A hazugság, ami utolér, 2021

Copyright © Kerry Fisher, 2020

Hungarian translation © Lukács Andrea, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Coverist Studio – Bakos Fanni, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-04-0

Az apámnak, aki megtanította, hogyan legyek jó barát

Előszó

Ginny

Soha nem mondtam el senkinek, hogy mi történt aznap éjjel. Pedig én az a fajta nő vagyok, aki úgy dolgozza fel a problémáit, hogy mindenkinek elmondja. A szupermarket pénztárosa valószínűleg többet tud rólam, mint amennyit a saját anyám. Lehet, hogy ez meg is erősítette bennük azt, amit amúgy is gondoltak rólam. A bulizós lány, az „érezzük jól magunkat” lány, a „nem okoz meglepetést” lány.

Közeledtem a harminchoz, és úgy tűnt, a hosszan tartó, nagy szerelem nem fog bekövetkezni az életemben. Ráadásul nagyon szerettem volna gyereket. Szóval nem úgy alakult, ahogy elképzeltem, nem is hasonlított arra a tündérmesére, ami szerintem mindannyiunkban ott él a kezdetektől fogva, hogy van számunkra egy különleges férfi, aki valami csodával határos időzítésnek, a csillagok szerencsés együttállásának, Isten akaratának vagy akárminek hatására egyszer csak belénk botlik, rájön, hogy mi vagyunk az igazi, és minden vágya az, hogy a személyisége legjobb részeit összekösse a mi legjobb részeinkkel. Remélhetőleg akkor, amikor már stabil az anyagi helyzetünk, és tisztán látjuk, merre tart az életünk.

Nem. Kategorikusan kijelenthetem, hogy ez a fajta tündérmese hamarabb eltűnt a palettámról, mint Jancsi és Juliska kenyérmorzsái. Miután rájöttem, hogy terhes vagyok – ami eltartott egy ideig, hellóóóóóóó, Ginny, ébresztő, kislány! –, megbékéltem a ténnyel, hogy ami akkor éjszaka történt, az titok, és magammal viszem a sírba. Soha senki nem tudhatja meg.

Ironikus, hogy megmenekülök az évtizedeken át tartó titkolózástól, mert negyvenhét éves koromban meghalok (hacsak nem tanulok meg vízen járni), így nem fogok kilencvenöt évig élni, ahogy reméltem. De persze ez egy kétélű fegyver. Ugyanis én vagyok az egyetlen, aki elmondhatja Victornak, hogy ki az apja. De vajon el kell mondanom? Segíteni fog rajta? És akarja egyáltalán tudni?

Furcsa gondolataim vannak. Még kicsit annak is örülök, hogy anyám korábban meghalt, és nem kell átélnie a fájdalmat, hogy én is meghalok. Valószínűleg ezt is hozzácsapná a listához, hogy mi mindennel okoztam csalódást a családnak. Elég volt azt a fájdalmat elszenvednie, hogy nem lett belőlem ügyvéd.

– De attól még az igazságról írok, Anya! Az újságírók is nyomoznak, csak kicsit másképp.

Majdnem belehaltam, amikor elrohant, és megvett öt példányt egy magazinból, aminek dolgoztam, aztán rájött, hogy az első írásomban nőket kérdeztem meg arról, mi a kedvenc szexjátékuk.

– Szégyent hozol a családra.

Ennek ellenére minden barátjának azt mondta, hogy én egy „nagyon fontos író” vagyok.

Az viszont még mindig fájt, hogy csalódott Victorral kapcsolatban.

– Terhes vagy? Egy fehér férfitól?

Mintha csakis a bőrszín számított volna, nem pedig az, hogy az apja egy kedves, rendes ember, akinek a DNS-ével jó tulajdonságok öröklődtek át belé. Felhívtam őt Kanadából, felkészítettem az előléptetésem csodálatos hírével, hogy két, rangos női magazin szerkesztője lettem. Nem igazán úgy reagált, ahogy reméltem, mert azt felelte:

– Miért nem tudtál elvállalni egy munkát a BBC-nél?

Nagy volt a kísértés, hogy lecsapjam a telefont, és ne mondjam el neki a másik „nagy hírt”, de már nem halogathattam tovább. Ez is egy olyan „most vagy soha” típusú beszélgetés volt. Ha elhalasztom, attól nem fog másképpen reagálni, nekem viszont muszáj volt megszabadulnom a nyomasztó érzéstől, hogy a kisbabám ne szívja magába a csalódottságot a csontjaimból, még mielőtt megszülöm.

Abból a tényből merítettem erőt, hogy a diplomaosztóm óta azt kérdezgette, mikor fogok már végre férjhez menni – „Nem akarok túl öreg lenni, mire unokáim lesznek!” –, és reméltem, hogy talán eltekint attól az apró részlettől, hogy nincs jegygyűrű az ujjamon, helyette inkább a gyereknek fog örülni. Ő azonban drámaian jajgatott a telefonban:

– A sírba viszel! Meg akarsz ölni?

Gyorsan befejeztem a beszélgetést. Aznap este, a karrierem addigi csúcspontján pezsgővel kellett volna ünnepelnem, ehelyett összekuporodtam, zöld teát szürcsöltem a fotelban, és elképzeltem a szüleim arcát, ahogy próbálnak felkészülni arra, hogy egy fehér férjet kell üdvözölniük a családban. Egy ideig még ez is jobb volt, mint magam előtt látni a csalódásukat, amikor rájönnek, hogy egyáltalán nem lesz semmilyen férj, akit üdvözölniük kell.

Amikor hónapokkal később végül bevallottam, hogy nincs férfi a képben, anya szipogott, és azt felelte:

– Reménykedjünk benne, hogy a gyerek nem lesz túl fehér.

Végül az én gyönyörű fiamnak jóval világosabb lett a bőre, mint az enyém, a szeme pedig szikrázóan kék, de anyám megkönnyebbülésére még így is „inkább fekete volt, mint fehér”. Amikor beismertem a vereséget, és hazaköltöztem Kanadából, Victor két hónapos volt, és anya nem tudott ellenállni neki. Nekem pedig családra volt szükségem, hogy segítsenek. Mire hat hónapos lett, anyám két nagyon fontos dolgot tűzött ki céljául: gondoskodni arról, hogy a fiam döngölt yamot és egusi levest egyen, és rendszeresen járjon templomba.

Ami őt illette, az volt a legjobb dolog ebben az egészben, hogy élete végéig minden rossz viselkedést a fehér származására foghatott. Ha Victor nem tudta bekapni a mellbimbómat, sírt és nyűgösködött, amíg anya és én gyakorlatilag kikoptattuk az előszobaszőnyeget, annyit járkáltunk vele fel-alá, vagy a kanapéra hányta a tejet, anya csak annyit mondott:

– Ez a kanadai vére.

Egyenesen sohasem kérdezett rá az apjára. Én úgy láttam, Victor születése volt számára a legfőbb bizonyíték, hogy a szeplőtelen fogantatás nem csak átverés.

Hála istennek a bátyám, Gabriel megadta anyánknak azt a nagyszabású esküvőt, amire mindig is vágyott, habár a felesége a legfehérebb bőrű és legszőkébb hajú angol lány volt, amit csak el lehet képzelni, nem pedig egy nigériai meny, akiben reménykedett.

– Mi ütött belétek?

Gabe nem sokkal az esküvő után Ausztráliába emigrált, de legalább volt benne annyi tisztesség, hogy előtte mérnöki diplomát szerzett – amit anyám folyton szóba hozott, valahányszor felszállt a buszra.

– Csúnya füst jön ki a kipufogóból. A fiam meg tudná javítani. Mérnök.

Soha nem láttam, hogy bármelyik cardiffi buszsofőr a legkisebb tiszteletet is tanúsította volna iránta erre a kijelentésre, mivel sokkal jobban érdekelte őket, hogy továbbintsék, miután anyám leszámolta nekik apróban a húsz pennyt, de a javára legyen mondva, ettől nem adta fel a próbálkozást. Újra és újra szóba hozta.

Amikor már tudtam, hogy áttétes a rákom, apa egyszer rákérdezett, hogy ki Victor apja. Alig hittem a fülemnek. Ez nem az a kérdés volt, amit apa csak úgy lazán odavetett. Nem úgy, mint anyám, aki úgy sorolta a kérdéseit, mintha csak háttérzaj lett volna.

– Szóval mit mondott az a kanadai? Milyen ürüggyel húzta ki magát a házasság alól?

És mintha nem is várt volna rájuk választ. Nem. Apa tényleg tudni akarta. És felkészült a válaszra, bármilyen nehéz legyen is.

Én azonban nem hagyhattam, hogy bármi beszennyezze Victort. Hihetetlen nagy erőfeszítéssel a szemébe néztem.

– Szerintem az sem segítene rajtam, ha tudnád.

Ő viszont ragaszkodott hozzá, hogy ez egy nagyon jó alkalom, hogy könnyítsek a lelkiismeretemen, ezért elbizonytalanodtam. Nemcsak azért, mert bár én már megbékéltem azzal, hogy meg fogok halni, de ha apa ezt kérdezte, akkor az azt jelentette, hogy már ő is tisztában van vele. És ezzel kihunyt a szívemben az utolsó, halvány reménysugár is, amit még ott dédelgettem. Ha apa, aki mindennél jobban hitt Istenben és a hatalmában, hogy csodát tesz és meggyógyít, ha még ő is lemondott rólam, akkor tényleg el kell fogadnom, hogy itt a vég számomra.

Ennek ellenére én akartam eldönteni, hogy mit hagyok itt magam után. Hogy mit gondolnak rólam az emberek. Hogyan ítélik meg az emlékem. Vagy talán tényleg be kell vallanom, hogy vesztettem, és hagyni, hogy az emberek úgy ítéljenek meg, ahogyan akarnak. Victor többé már nem kérdezte, hogy ki az apja. Senki sem kérdezte. De talán joga van tudni még akkor is, ha a válasz nem az, amit bárki szívesen hallana.

Első fejezet

Ginny huszonöt évig volt a legjobb barátnőm, mégis elkéstem a temetéséről. A férjem, Patrick és én megpróbáltunk észrevétlenül beosonni a Cardiff Bay közelében álló kis templomba, hogy ne zavarjuk meg a szertartást. A tizenhat éves lányom, Phoebe azonban – aki még sosem lopózott be szándékosan sehova –, olyan hangosan csapta be az ajtót, hogy a huzat elfújta az egyik gyertyát a templom hátsó részében.

Ginny apja, Tayo körülnézett. Nem ismertem fel őt azonnal. Mindig olyan nagydarab férfi volt, robusztus termetű, nagyhangú és kedélyes ember, most viszont hamuszürke arccal, összegörnyedve és megtörten ült egy kerekesszékben. Nem néztem a szemébe, nem intettem bocsánatkérően. El akartam rejtőzni, úgy tenni, mintha nem lennék együtt Phoebe-vel, mintha nem én szültem volna ezt a gyereket, aki képes így viselkedni, főleg ezen a napon. De mindenekelőtt nem akartam látni Tayo fájdalmát.

A barátunk, Cory, diszkréten integetett, hogy foglalt nekünk helyet elöl, mi azonban leültünk hátul az egyik padba. Nem tudtam volna végigkopogni a padokban ülő, szivárványszínű ruhás emberek között, akik teljesítették Ginny kérését, és valami élénk színű ruhát vettek fel a temetésre. Patrick a legrikítóbb neonrózsaszín nyakkendőjét viselte, én pedig előástam az egyik maxiruhámat, ami a legközelebb állt az élénk színhez. Szürke volt és türkiz, és jobban illett volna a tengerpartra, mint egy temetésre.

Tiltakozásom ellenére, hogy rossz és kimondottan helytelen dolog nem teljesíteni az elhunyt kérését, Phoebe csupa feketébe öltözött, mint egy hollywoodi gyászoló özvegy, fekete, csipkés ruhát és kis, kerek kalapot vett fel. Ezek után véget nem érően pózolt meg szépítkezett ebben a ruhában, így végül Ginny temetése nem is tragédiának tűnt, hanem divatbemutatónak. Én azt javasoltam, hogy vegyen fel egy élénk színű felsőt egy térdig érő szoknyával, amit a gyakorlati képzésen viselt.

– Anya, azt nem vehetem fel. Tizenhat éves lány vagyok, nem negyvenöt éves nagymama, aki meghallgatásra megy, hogy megkapja egy apáca szerepét. – És hirtelen elszaladt az idő, nekünk pedig indulnunk kellett. Phoebe elérte, amit akart… mint mindig.

A hideg fapad egyáltalán nem csillapította a testemből sugárzó forróságot. Nagy levegőt vettem, próbáltam a lelkész szavaira koncentrálni, amelyek sehogy sem tudták lecsillapítani a dühömet, hogy Ginny ilyen fiatalon halt meg. Ráadásul hamarabb, mint amire számítottunk. Igazság szerint rájöttünk, hogy nincs beleszólásunk a dologba. Ahogy neki sem volt annak ellenére, milyen alkalmazkodónak és elszántnak tűnt, és folyton csak legyintett az aggodalmainkra.

– Te mindig olyan pesszimista vagy, Jo. Egyelőre nem megyek sehová.

Sajnos még Ginny mindenható akaratereje és vele együtt a hangos nevetése is nyöszörgéssé halkult áprilisra és májusra. A telefonhívás, amit csak hónapokkal későbbre vártunk, hajnali fél hatkor ébresztett fel álmunkból. Victor walesi akcentusa még erősebben hallatszott, mert érzelmektől fojtott hangon korán reggel közölte a rossz hírt azon a júniusi reggelen. Az ég már kivilágosodott, és tiszteletlenül haladt a nyár felé, ezzel együtt pedig beszélgetésekkel eltöltött, hosszú estéket ígért a balzsamos ég alatt. Sokkal felháborítóbb volt ilyenkor meghalni, mintha egy szürke januári napon ment volna el, amikor a nap alig kapaszkodott fel a fák vonala fölé.

A szertartás első tíz percéből semmit sem fogtam fel, mert próbáltam túltenni magam az érkezésünk kínos körülményein. Csak akkor tudtam végre odakoncentrálni, amikor Victor állt ki a tömeg elé, és inkább az ő szavait figyeltem, mint a körülöttünk lévők rosszallását, hogy Phoebe push-up melltartója kilátszik a csipkés ruha alól. Ezzel az erővel akár világgá is kürtölhette volna, hogy levideózták a kémiaterem előtt az iskolában, amint ő és Ryan Baker rosszalkodnak. Nem állt szándékomban bemutatni őt Ginny apjának.

Patrick felsóhajtott mellettem, amikor Victor egy pár pillanatig erőt gyűjtött, azután beszélni kezdett. Eleinte halkan, majd egyre nagyobb meggyőződéssel, mintha úgy gondolná, hogy Ginny hallja őt.

A szívem elszorult a szomorúságtól és a haragtól, hogy ez a tizenhét éves fiú már soha többé nem lesz gondtalan. Soha nem tölti el az a naiv biztonságérzet, hogy bármit történjék is, bármi romlik is el, mindig van megoldás. Néha egyszerűen nincs, és mindig a jók veszítenek.

Volt valami gyengédség a szavaiban. Nem kötelességből beszélt, vagy azért, hogy lenyűgözzön minket. Összeszedte mindazt a szeretetet, amit Ginny táplált belé az évek során, a szívébe zárta, hogy erőt adjon neki, és méltó módon tudjon megemlékezni az anyjáról. Jóképűnek tűnt, még így a fájdalmában is, fehér inge szinte világított sötét bőre mellett, a megjelenéséből ugyanaz a tartás és elegancia sugárzott, mint Ginnyéből.

Victorral ellentétben Phoebe lecsúszva ült mellettem, az arca komor volt, mintha magában harcot vívna a kezével, hogy ne vegye elő a telefonját, és ne ellenőrizze, hányan lájkolták az Instagram-képeit. Egyáltalán nem látszott rajta, hogy felfogta volna, milyen tragikus elveszíteni egy szülőt. Sőt, inkább úgy nézett ki, mint aki mérlegre teszi, megéri-e hiányozni egy napot az iskolából, ha cserébe itt kell lennie velem, miközben olyan kétségbeesetten zokogok, hogy néha még nyüszítek is a fájdalomtól. Vártam volna egy szikrányi együttérzést, valami jelet, hogy rendkívüli körülmények között képes mással is foglalkozni, nem csak saját magával, felismerni, hogy egy legjobb barátnő elvesztése megérdemli, hogy átmenetileg felfüggesszük az ellenségeskedést, csak amíg eltemetjük Ginnyt, és befalunk néhány sajtos rudat. De persze hiába vártam.

Három hónap múlva, szeptember végén, Ginny megérte volna Victor tizennyolcadik születésnapját. Annyira eltökélt volt, hogy ő is ott lesz, nem volt hajlandó elfogadni a gondolatot, hogy nem így lesz, kerek perec megtagadta, hogy bármilyen stádiumban is hospice-ba vonuljon. Amikor utoljára láttam, öt nappal a halála előtt, a kanapén ült, és élvezte az üveges erkélyajtón beáramló napfényt. Csökkenő ereje éles ellentétben állt virágzó kertjével, a kora nyári napok melegével, ragyogásával és ígéretével. Csupán néhány méterrel arrébb, a kertben, élettel teli, kövér rózsák és körömvirágok virítottak. Meg levendula. Imádta a levenduláját. Túlnőtt a terrakotta kaspón, és ráhajlott az ösvényre.

– Látod, Joanna, idevarázsoltam magamnak egy kis Provence-t Cardiffba.

Én még ekkor is úgy gondoltam, hogy van időnk, ránk is vár az illatos esték ígérete, amikor talán leülhetünk egy pohár pezsgővel…

– Felesleges rám pocsékolnod a pezsgőt, nekem olcsó az ízlésem – mondogatta Ginny. De nem volt felesleges. Minden egyes buborékot megérdemelt.

Fájt a szívem azért, hogy mi mindent mondhattunk vagy adhattunk volna még egymásnak. Olyan ritka magabiztosság töltött el, ami csak egyszer vagy kétszer adódik az életben, hogy Ginny mindig itt lesz mellettem. Nemcsak olyan „majd amikor kényelmes nekem” módon, hanem ami a legtöbbet ér, „akkor is, amikor nem kényelmes nekem”. Elmesélhettem neki a legnevetségesebb, legmegalázóbb vagy legszánalmasabb gondolataimat is, és tudtam, hogy sohasem fogja ellenem fordítani őket. Sőt, megvéd mindenféle becsmérléstől, amikor – és különösen amikor – nincs igazam.

Belém hasított az ismerős bűntudat, hogy én viszont haboztam, amikor rám került a sor, hogy erős legyek miatta. Nem szorítottam meg a kezét, és mondtam, hogy „Hát persze hogy hozzánk költözhet Victor. Emiatt ne aggódj!” Amikor a legnagyobb szüksége lett volna rám, hagytam, hogy Patrick lebeszéljen.

Amikor először hoztam fel a témát a férjemnek, azt hitte, hogy viccelek.

– Ugye ez most nem komoly? Még Phoebe-t is alig tudjuk kordában tartani, nemhogy egy srácot, aki rengeteget hiányzott az iskolából, és most vesztette el az anyját. Nem beszélve arról, hogy mindketten nagyon sokat dolgozunk. Egyszerűen nem észszerű még nagyobb terhet vennünk a nyakunkba.

– De ki lenne alkalmasabb arra, hogy segítsen Victornak? Mi nagyon régi barátai vagyunk Ginnynek. Mindketten jól ismertük őt, és el tudjuk képzelni, mit tartana helyesnek a fia számára.

– Próbálta már megkeresni Victor apját?

Ekkor Patrickre förmedtem, de olyan hévvel, amihez éveken keresztül gyűjtögetett bátorság kellett:

– Elnéznéd, hogy elküldjék az „apjához” Kanadába, akiről semmit sem tud, akiről Ginny azt mondta, hogy „ezúttal ő az igazi”, de csak amíg ki nem derült róla, hogy nős? Ez hogyan segítene Victornak? Betörne egy család életébe, ahol a feleség valószínűleg még csak nem is tud a létezéséről? Csak két évig fog velünk lakni, azután elmegy egyetemre.

Patrick azonban a fejét rázta, a vita pedig hónapokig folytatódott tovább, mialatt Phoebe jegyei meredeken zuhantak lefelé, és túl sok megalázó találkozás történt az igazgatónő és köztünk, hogy a kis faluban ne figyeljen fel rá a többi szülő, akinek a gyereke ugyanabba az iskolába járt.

– És mi van Ginny bátyjával? Vagy az apjával?

– A bátyja Ausztráliában lakik! Victor valószínűleg kétszer találkozott vele életében. Ginny szerint szinte nem is tartotta velük a kapcsolatot, ezért nem hinném, hogy most annyira tolongana, hogy Victor jövőjéről gondoskodjon. Az apja pedig a nappaliban lakik, amit hálószobává alakítottak, mert már nem tud felmenni a lépcsőn. Végül Victor lenne a gondozója, pedig ebből már bőven kivette a részét az anyja mellett.

– Biztosan van más is, aki jobb választás lenne nálunk. Nem éppen mi vagyunk a legalkalmasabbak arra, hogy ápoljuk a kultúráját és a hagyományait. Mi sosem járunk templomba, és tudom, hogy te jól főzöl, de nem ugyanazokat készíted, amiket Ginny.

Ő is legalább olyan jól tudta, mint én, hogy ez övön aluli ütés volt. Hát persze hogy voltak dolgok, amiket mi másképp csináltunk, de biztos, hogy bármilyen más családnál is ugyanez lenne a helyzet, ahová végül kerül. Igen, Ginny nagyon szeretett a szüleinél ebédelni vasárnaponként, és borsos-paradicsomos ragut, jollof rizst meg főzőbanánt enni. Mindannyian kértük, hogy csináljon nekünk suya fűszerezésű csirkenyársakat azzal a titkos fűszerkeverékkel, habár Cory sokszor azzal viccelődött, hogy biztosan „nigériai KFC”-vel etet minket. A hagyományos ételek mellett azonban Ginny imádta a pestós tésztát és a görög salátát is. A templom pedig gyakorlatilag a szomszédunkban volt, ezért nem hittem, hogy Victor életének ezt a részét olyan nehéz lenne megoldani. De úgy tűnt, semmi sem tudja meggyőzni Patricket.

A tavasz során Ginny folyton azzal nyaggatott, hogy adjak neki választ, azután amikor egyre gyengébb lett, láthatóan biztosra vette, hogy beleegyezem. Időközben Patrick és én újra és újra ezen vitatkoztunk, de nem jutottunk közös nevezőre, sőt inkább felszínre törtek a régi sérelmek és bosszúságok.

– Kész lettél volna egy vagyont költeni mesterséges megtermékenyítésre, hogy Phoebe-nek legyen testvére, most pedig nem vagy hajlandó elfogadni valakit, aki készen érkezik, és ha esetleg nem vetted volna észre, árva. Talán jót tenne a lányunknak, ha lenne egy másik gyerek is a házban. Esetleg jobban viselkedne, ha nem rá irányulna minden figyelem.

Patrick rám nézett.

– Jo, nem volt egyértelmű magyarázat arra, miért nem tudsz újra teherbe esni, ezért úgy gondoltam, megéri megpróbálni. Különben is, egy saját csecsemő vagy egy majdnem felnőtt kamasz fiú, aki egészen más családból érkezett, ráadásul gyászol, két teljesen különböző dolog.

Amikor meg akartam vitatni a dolgot Phoebe-vel, csak legyintett, mintha ez is az egyik őrült ötletem lenne, egy múló szeszély, ám amikor rájött, hogy komolyan beszélek, rémülten hátrahőkölt.

– Itt lakna velünk állandóan, és az én iskolámba járna? Ez annyira ciki!

Amikor viszont Ginny hamarabb meghalt, mint vártuk, a sarkamra álltam.

– Victor hozzánk fog költözni. Nem hagyhatjuk cserben. – Patrick vonakodva beleegyezett, de sugárzott belőle a „legyen, ahogy akarod, de a te felelősséged lesz” vélemény, és feltételként szabta, hogy hat hónap múlva felülvizsgáljuk a kérdést. Phoebe zsémbesen fogadta a hírt egy „de ne várjátok el, hogy szórakoztassam” megjegyzéssel, azután kiviharzott a szobából, valahányszor próbáltam megnyugtatni, hogy mindent el fogok követni, hogy a lehető legjobban megkönnyítsem számára a helyzetet. Minden erőmre szükség volt, hogy ne kiáltsak fel, hogy én sem ezt akarom, hogy szégyenszemre azt kívánom, bárcsak jelentkezett volna valaki más helyettünk, hogy befogadja őt. Az viszont továbbra is fennállt, hogy nem tudnék többé tükörbe nézni, ha hagynám, hogy egy fiú, aki már így is olyan sok mindent elvesztett, lemondjon a legjobb esélyéről arra, hogy valaha is boldog legyen.

Ez volt a helyes döntés. Így kellett lennie. És most már túl voltunk azon a ponton, ahonnan vissza lehetett fordulni.

Ismét Victorra figyeltem, aki ott állt a gyászoló résztvevők előtt, az arca eltorzult, annyira próbálta visszafojtani a sírást. Azt kívántam, hogy kimondja azt, amit előre eltervezett. Hogy az anyja volt számára a minden, hogy sohasem hiányzott neki az apja, mert Ginny olyan csodálatos személyiség volt, hogy elég csak behunynia a szemét, máris hallja hangos, zengő nevetését.

Ginika Yaro nem fog visszafogottan elvonulni az éjszakába. Próbáltam elképzelni, ahogy magenta és türkiz sálas forgószélként beront a mennyország kapuján: „Itt jön a fő műsorszám!”, és magával sodorja a félénk és tartózkodó ott lévőket. Ugyanúgy, ahogy körülbelül harminc évvel azelőtt a diplomás újságíróképzésre is berobbant a magazinnál, ahol a szerkesztő személyi asszisztensenként dolgoztam. Ő még csak alig öt perce volt a magazinnál, szemben az én három évemmel, ebédidőben mégis ő szaladt le velem a lépcsőn, hogy bemutasson embereknek. Úgy élte az életét, mintha elvárta volna, hogy mindenki szeresse.

Most nem tudtam lefoglalni a gondolataimat ezekkel a képekkel. Csak őt láttam magam előtt, ahogy a kezemet szorongatja, nagy barna szeme pedig könyörgőn mered rám.

– Vedd magadhoz Victort a kedvemért, Joanna! Még nincs tizennyolc éves. Szüksége van valakire, aki gondoskodik róla.

Kihúztam magam a hátsó padban, a tekintetem a smaragdzöld sálakról a rikító narancssárga ingekre tévedt, a gyülekezet tagjait néztem, miközben kétségek kavarogtak bennem. Még mindig nem tudtam, mi mást tehetnék. Victor megérdemelt egy esélyt. Ez a fiú, akinek a hangján hallatszott a sírás, mégis világosan és érthetően beszélt, még mindig olyan volt, amilyennek Ginny nevelte – soha nem azt gondolta, hogy a világ tartozik neki, hanem olyan volt, mint az anyja, büszke arra, hogy ki ő.

Ha Ginny nem halt volna meg mellrákban, rendesen féltékeny lettem volna a Victorral való kapcsolatára. Nem tudom, hogy én hol rontottam el, mivel papíron úgy tűnt, mindent jól csináltam: otthon maradtam Phoebe-vel, amikor kicsi volt, és még mindig házasságban éltem az apjával. Nem rohantunk minden hétvégén Michelin-csillagos étterembe vacsorázni, de Phoebe-nek nem kellett a szupermarketben dolgoznia hetente két estén, mint a barátainak. Úgy tűnt, minden bosszantja őt, leszámítva azt, hogy mint egy robot, mindennap elé teszem az ennivalót, a tiszta ruhát, és pénzt adok. Ez a sok minden, amit adtam, amit biztosítottam, amikor meghallgattam őt, szerettem, és az utóbbi időben alkudoztunk minden egyes rohadt dolgon, még nem hozta meg a várva várt eredményt, amit annyi évvel ezelőtt elképzeltem, amikor a bába takaróba csavarva a kezembe adta őt a szülés után.

Hangosan felzokogtam, ezért Patrick a karomra tette a kezét. Nem sírt, de a szája sarka rángatózott. Valószínűleg ennél több érzelmet nem is tudott kifejezni egy olyan férfi, akinek az anyja előszeretettel azt mondogatta, „Fejet fel, senki sem szereti a bőgőmasinákat!” Patrick is szerette Ginnyt. Hozzám hasonlóan az ő hatására lazult a komolysága, és sokkal spontánabb lett. Amikor mindannyian együtt dolgoztunk egy kiadónál, végül közösen béreltünk lakást Stoke Newingtonban Coryval együtt. Ginny volt a társaság lelke, ő szervezte a bulikat, és ő teremtett elő egy nagy halom ennivalót rövid idő leforgása alatt.

Amikor Victor azzal zárta a gyászbeszédét, hogy „Nem volt velem túl hosszú ideig, de nagyon szerencsés vagyok, hogy ő volt az anyukám”, büszkeség töltött el a gyász mellett. Büszkeség, hogy nem a könnyebbik utat választottam, és végül nem okoztam csalódást a legjobb barátnőmnek. A sarkamra álltam Patrickkel és Phoebe-vel szemben, és rámutattam, hogy mivel mi ilyen szerencsések vagyunk, megengedhetjük magunknak, hogy nagylelkűséget tanúsítsunk Ginny fia iránt.

Victor lebotorkált az emelvényről a lépcsőn, én pedig odasiettem hozzá, hogy üdvözöljem, és visszakísérjem a helyére.

– Ez nagyon szép volt, drágám. Az édesanyád nagyon büszke lenne rád.

Victor lehajtotta a fejét, könnyek csorogtak az arcán. Nem lettem volna képes elküldeni ezt a szegény fiút Sydney-be.

Próbáltam elhessegetni magamtól a félelmet, hogy azáltal, hogy Ginny családján segítek, végül tönkreteszem a sajátomat.

Második fejezet

Öt héttel később, a nyári félév végén Patrick és én elutaztunk Cardiffba, hogy elhozzuk Victort a nagyapja házából. Próbáltam vidám lenni, miközben lassan haladtunk az autópályán, de Patrick megjegyzéseitől – „A legmelegebb napot kellett kiválasztanunk, hogy bőröndöket cipeljünk” vagy „Ne maradjunk ott, miután bepakoltunk mindent!” – úgy éreztem, hogy csak gépies kötelességtudatból támogat. Sejtettem, hogy ha rosszra fordulnak a dolgok, nem lesz rest a fejemhez vágni, hogy „Te akartad ezt az egészet.”

Nem tudtam visszafogni magam, hogy ne csússzon ki a számon, „Sajnálom, hogy Ginny nem egy számodra alkalmasabb időben halt meg”, ahhoz viszont még idejében elharaptam a nyelvem, hogy ne kiáltsak fel, „Ó, az isten szerelmére, felejtsd el az egészet! Fordulj meg, és hagyjuk, hogy Ginny nyolcvannégy éves apja gondoskodjon a fiúról, miközben magának is gondozóra lenne szüksége!”, mert féltem, hogy esetleg szavamon fog.

Mindig is szerettem Patrickben, hogy minden döntés előtt alaposan megvizsgálta az előnyöket és a hátrányokat, nem utolsósorban azért, mert mindig ő járt utána a nyugdíjjal vagy jelzáloggal kapcsolatos unalmas információknak. Titokban még örültem is, amikor az iskolában az anyukák arra panaszkodtak, hogy a férjük lóversenyre költi a pénzüket, lefoglal olyan sítúrákat, amiket nem engedhetnek meg maguknak, vagy hirtelen felindulásból munkahelyet vált, és végül katasztrófával végződik a dolog. Ma azonban örültem volna, ha a férjem egy kicsit vakmerőbb, és azt mondja: „Ne aggódj, jó kis kaland lesz.” Szerettem volna, ha hajlamos egy kicsit kockáztatni, és nem húzza el akaratlanul a száját, amikor Phoebe és a barátnői hangosan lármáznak a nappaliban, amikor ő hazajön a munkából. Vágytam rá, hogy csak megfogja a kezem, és legalább eljátssza, hogy együtt vállaljuk ezt az egészet.

Akkor sem lettem magabiztosabb, amikor Victor ajtót nyitott. Nagyon elszántan próbált udvarias lenni, hálásan viselkedni, hogy otthont biztosítunk neki, de a mozdulataiból sütött a harag, ahogy ledobta a bőröndjeit a kocsi mellé, behajította a szatyrait és a sporttáskáit a hátsó ülésre, mintha egyáltalán nem érdekelné, hogy mit hagy itt maga mögött.

Miközben fel-alá járkáltunk a kerti ösvényen lámpákkal, kabátokkal és bedobozolt könyvekkel a kézben, Ginny apja, Tayo a bejárati ajtónál ült a kerekesszékében, és azt ismételgette:

– Sokkal jobb helye lesz nálatok, ahol fiatalok veszik körül.

Idős szeme azonban könnyes volt az érzelmektől, büszke arca minden izma megmozdult, hogy elmosolyodjon, valahányszor Victor azt kérdezte:

– Ugye minden rendben lesz veled? Tudni fogod, hogy kell használni a FaceTime-ot?

Tayo csak legyintett:

– Nem akarod te rám fecsérelni az idődet. Élned kell az életedet, fiam.

A bepakolás és a csomagtartóból való újra kipakolás közben, hogy minden beleférjen, Patrick azt dörmögte:

– Isten tudja, hova fog mindez beférni, miután hazaértünk.

Végül nem tudtam megállni, muszáj volt visszavágnom:

– Nos, talán most jött el az ideje, hogy rendet rakj a fészerben. A holmi egy részét ott is tárolhatnánk.

Azután megadtam a kegyelemdöfést, amikor megjelentem három rögbilabdával és két sorozat kézi súlyzóval.

Miután az utolsó pár sportcipőt is beszuszakoltuk a kocsiba, én visszamentem a házba, hogy elköszönjek Tayótól. A keze csontos volt és hideg, de meglepően sok érzelemmel szorította meg a karomat.

– Vigyázzatok rá! Biztassátok, hogy előre nézzen, ne pedig hátrafelé!

Én csak bólintottam, és megöleltem őt. Patrickre hagytam a feladatot, hogy visszakísérje Victort a házba, hogy ő is elbúcsúzhasson a nagyapjától. Szégyelltem magam, amiért elbuktam az első akadálynál, és nem tudtam visszafojtani a fájdalmamat, neki pedig még annyira sem tudtam segíteni, hogy kezelje a sajátját.

Miközben a kocsiban ültem és vártam, hogy visszajöjjenek, Ginnyre gondoltam, ahogy mindig az apja nyakába ugrott, amikor visszajött ide meglátogatni őt. Vidáman és zajosan érkezett meg. Annyira más volt ez, mint ahogy én álltam az anyám házának ajtaja előtt, és már előre felkészítettem magam valami megjegyzésre, hogy meghíztam / fáradtnak tűnök / nem áll jól nekem ez a bézs kabát / sárga ruha, vagy jobban néznék ki, ha frufrum lenne.

Egy kicsit hangosabban sírtam; gyászoltam, hogy eltűnt a jókedv a világból, mert Ginny energiája mindenkire átragadt, aki körülötte volt, és miatta elhittem a filozófiáját, hogy az alvás a halottaknak való, nekünk pedig szükségünk van még egy üveg rozéra. Kinevetne, ha most látna, hogy így kisírom a szemem, és kétségbeesetten kutatok zsebkendő után a kesztyűtartóban.

– Istenem, te attól is képes vagy sírva fakadni, ha kettétörik egy darab chips.

Ezután Patrick kezet fogott Tayóval, és gyengéden a kerti ösvény felé terelte Victort. Elmentek a nagy, széles fejű hortenziák és rózsák mellett, amiket Victor valószínűleg észre sem vett, de majd mindig a nagyapja jut eszébe róla, valahányszor meglátja.

Néhányat szipogtam, mielőtt visszaértek a kocsihoz, aztán kiugrottam, hogy kinyissam Victornak az ajtót.

– Gyere, drágám! Miután berendezkedtél nálunk, majd visszahozunk, hogy meglátogasd a nagyapádat.

Victor beült a hátsó ülésre, arra a kis helyre, ami a cipői, a paplanja és a hálózsákja mellett maradt. Bármennyit méltatlankodott is Patrick, biztosra vettem, hogy Phoebe-nek legalább kétszer ennyi holmija lenne. A félig kifogyott samponok, testápolók és barnító krémek csak önmagukban megtöltenének egy egész bőröndöt.

Megveregettem Victor vállát.

– Természetes, hogy szomorú vagy, nincs ezzel semmi baj – mondtam, mire nekem is újra kicsordult a könnyem.

Patrick biztatóan rám mosolygott.

– Gyere, induljunk!

A hazafelé utat leginkább mindkettőnk kínos próbálkozása jellemezte, hogy beszélgetést kezdeményezzünk. Aztán Patrick felajánlotta, hogy kapcsoljuk be a rádiót.

– Melyik adót szoktad hallgatni? – Körülbelül húsz percig bírta elviselni Victor választását, aztán azt mondta: – Mi lenne, ha most egy kicsit inkább csend lenne? – Én Phoebe iskoláját választottam témául, ahol Victor az egyetemi előkészítő évet fogja elkezdeni. Válaszolgatott nekünk, de nem úgy, ami arra ösztönöz, hogy hosszan folytassuk a beszélgetést. Mire hazaértünk, legszívesebben lefeküdtem, és egy hétig aludtam volna.

A harmadik hét végén, amikor Victor még mindig nem kezdeményezett magától beszélgetést azon túl, hogy „Kaphatnék még egy törölközőt?”, kezdtem rettegni az étkezésektől. Úgy éreztem, nyomás nehezedik rám, meg kell mutatnom Victornak, hogy egy vidám családhoz jött lakni, akik amellett, hogy szenvedélyesen szeretik és fogyasztják a brokkolit, az avokádót és a káposztát, élénk vitát folytatnak a környezetről, a politikusok különböző érdemeiről és a közelgő választás lehetőségéről. Ehelyett Phoebe – miközben kipiszkálta a borsót a pásztorpitéből – kijelentette, hogy nem fog szavazni, mert minden politikus idióta. Patrick és én egyszerre támadtunk neki azzal, hogy milyen nehéz volt a nők számára kiharcolni a szavazati jogot. Ahelyett azonban, hogy meggyőztük volna, hogy teljesítse állampolgári kötelességét, inkább csak rávilágítottunk hiányos történelmi ismereteire, mert kiderült, hogy még sosem hallott a szüfrazsettekről. Mielőtt Victor hozzánk költözött volna, talán erre csak elkeseredetten felsóhajtok, most viszont úgy éreztem, hogy Phoebe szándékosan lejárat minket. Ginny valószínűleg lenyűgöző és intellektuálisan sziporkázó vitákat folytatott a fiával.

Amikor panaszkodva megemlítettem Patricknek, hogy Phoebe-t mennyire nyilvánvalóan nem érdekli semmi a világon, megvonta a vállát.

– Jobb lenne, ha inkább hagynád, és nem próbálkoznál ilyen elszántan.

– Nos, ha én nem teszem, akkor ki próbálkozik helyettem? Ha rajtad és Phoebe-n múlna, némán ülnénk, és a tányérunkat bámulnánk vagy a rizsszemeket számolgatnánk rajta.

Patrick rám bámult.

– Őszintén szólva, a fiú még csak most szokik hozzá, hogy itt van. Valószínűleg jobban foglalkoztatja az, mikor mehet vissza a szobájába xboxozni, mint bármilyen választás vagy Emmeline Pankhurst, ami azt illeti. Nem kellene eljátszanunk, hogy mások vagyunk, mint amik. Ez a mi családunk. Vagy megszokja, vagy megszökik.

– Te könnyen beszélsz. Nem egy tizenhét éves fiú vagy, akinek nincs hová mennie. Nekünk is alkalmazkodnunk kell egy kicsit. Nem úgy értem, hogy politikáról kell beszélgetnünk, de meg kell találnunk a módját, hogy őt is bevonjuk a mindennapokba. – Nem tudtam szabadulni az érzéstől, hogy Patrick és Phoebe egyaránt arra várnak, mikor jövök végre rá, hogy rossz döntést hoztam, és valahogy visszacsinálom.

Mint az utóbbi időben oly sokszor, Patrick válasz helyett a laptopjába temetkezett, mintha ötvenöt sürgős e-mailre kellett volna válaszolnia.

Elszántan igyekeztem azon, hogy Victor jól érezze magát nálunk, mielőtt szeptemberben el kell kezdenie a vesszőfutást az iskolában. Könyörögtem Phoebe-nek, hogy vigye magával, amikor a barátnőivel bemennek a városba.

– És mit fog csinálni, miközben mi ruhákat próbálunk egy butikban?

– Nem tudnátok, nem is tudom, bowlingozni menni, vagy ilyesmi?

Úgy forgatta a szemét, mintha azt javasoltam volna, hogy gyurmázzanak. Buzgó telefonnyomkodás és véget nem érő videótelefonálás után azonban együtt mentek el, én pedig nevetségesen sok pénzt adtam nekik enni- és innivalóra, mert annyira örültem, hogy végre lesz néhány szabad órám, amikor nem kell azon aggódnom, hogy Victor unatkozik-e vagy sem.

Patrick folyton azt mondogatta:

– Neki kell alkalmazkodnia hozzánk. Nem szervezhetünk állandóan programokat neki, hogy szórakoztassuk. A saját életünket kell élnünk.

Ami nagyszerű volt elméletben, de igazán nehéz betartani, miközben elképzeltem, hogy Victor ott fekszik az emeleten, az ágyán, és a mennyezet repedéseit tanulmányozza, miközben azt kívánja, bárcsak visszatérhetne a régi életébe Ginnyvel, és bárcsak ne történt volna meg ez az egész. Az még rosszabb volt, amikor hallottam, hogy FaceTime-on beszélget Tayóval, és mindketten próbálnak bátrak lenni.

Meglepő módon Phoebe rukkolt elő a vízválasztó ötlettel:

– Ki kell festenünk Victor szobáját!

Patrick azonnal közbevágott:

– De csak két éve festettük újra azt a szobát.

Phoebe lehorgasztotta a fejét.

– Igen, Apa, de bézs. Unalmas.

Én annyira szerettem volna igent mondani bármire, ami iránt Phoebe és Victor bármi lelkesedést mutat, hogy azt kérdeztem:

– Mire gondoltál?

Phoebe a fiúra bökött a fejével, aki úgy nézett ki, mintha legszívesebben valahol máshol lenne.

– Nos, mindig azt mondogatjátok, hogy Victornak otthon kell éreznie magát, ezért úgy gondoltuk, hogy a walesi zászló színeire festenénk a falakat.

– Micsoda? Pirosra és zöldre? – hüledezett Patrick, és nem sikerült lepleznie a bosszúságát a javaslat hallatán.

Phoebe tapsolt egyet.

– Igen! Mi magunk fogjuk kifesteni. Niamh pedig felajánlotta, hogy rajzol egy sárkányt is a falra.

Patrick a homlokát ráncolta Phoebe barátnőjének neve hallatán, mintha most hallaná először, habár Niamh az elmúlt évben legalább hússzor jött el hozzánk.

Én visszariadtam a színek hallatán.

– Nem gondolod, hogy a zöld és a piros talán egy kicsit… erős? Nem túl nagy az a helyiség.

– Tudtam, hogy nem fogod megengedni. – Phoebe Victorhoz fordult. – Mondtam, hogy anya le fogja szavazni.

Félretettem a haragomat, hogy engem hibáztat, amiért nemet mondok, miközben biztosra vettem, hogy Patrick sem értett egyet vele. Ezért hirtelen felindulásból azt feleltem:

– Miért is ne? Ha ettől Victor otthon érzi magát, akkor én benne vagyok.

Patrick kimeredt szemmel bámult rám.

– Tényleg?

Magabiztosabban bólogattam, mint ahogy éreztem magam, és mielőtt megmásíthattam volna a véleményem, ők már a buszon ültek a Homebase barkácsáruház felé tartva, én pedig utánuk kiabáltam:

– De ne legyen túl élénk…

Nem sokkal később mindketten kacagva tértek vissza, a kezükben több doboz élénkzöld és élénkpiros, magasfényű festéket hoztak. Patrick csak egy pillantást vetett rájuk, és azonnal közölte, hogy magasfényű festékről szó sem lehet.

Csakhogy most volt először, hogy Victor igazán lelkesedett valamiért. A szeme csillogott, az arca huncut volt, mintha egy pár percre elfelejtette volna Ginnyt.

– Ugyan már, majd ráfestünk, ha annyira szörnyű. – Victorhoz fordultam. – Nagyszerű ötlet, hogy idevarázsolod Walest Angliának ebbe a sarkába. Keresek néhány régi lepedőt, amivel leteríthetjük a földet.

Meg akartam mutatni Victornak, hogy én is tudok olyan laza és nemtörődöm lenni, mint Ginny. Neki különleges érzéke volt ahhoz, hogy olyasmit javasoljon, amit senki sem akart megtenni, aztán meg tudott győzni mindenkit, hogy együtt megvalósítsuk. Egyenesen beszaladt a tengerbe, miközben mi, többiek még azon vitatkoztunk, vajon elég meleg-e a víz. Ragaszkodott hozzá, hogy grillezzünk egy olyan napon, amikor az időjárás bizonytalannak tűnt, én pedig már eldöntöttem, hogy sokkal könnyebb lenne, ha a sütőben sütnénk valamit. De minden alkalommal követtük őt, és végül mindig nagyszerűen éreztük magunkat.

Most az egyszer azt akartam, hogy Phoebe – és Victor – azt gondolják, hogy én is egy vad anyuka vagyok, aki simán belemegy, hogy olyan színekre fessék a szobát, mintha egy postaláda és egy kobold tanyájának keresztezése lenne.

Patrick kikísért.

– Ugye nem fogod engedni, hogy ez a kettő ilyen undorító színre mázolja a szobát? Úgy fog kinézni, mint egy graffitivel díszített, átkozott drogtanya.

Halkan sziszegve válaszoltam:

– Miért, te mit tettél, amivel felkeltetted Victor érdeklődését? Bárki tud az oldalvonalon ülni és bírálgatni, hogy mi nem történhet meg.

– Elnézést, hogy van véleményem. Elfelejtettem, hogy mostanában egyáltalán nem számít az, amit én akarok.

Ebben a pillanatban olyan igazságtalannak hangzott ez a kijelentés, hogy elképzeltem, amint a válási papírok váratlanul az előszobában landolnak, Patrick pedig döbbenten áll, és azt kérdezi, „Micsoda? Miért?” Erre én bedobok néhány bőröndöt meg egy repülőjegyet a kocsi hátsó ülésére.

Phoebe és Victor három napon keresztül festett, Patrick pedig pufogott, hogy „mindenkinek szüksége van határokra” meg „nem bánhatunk vele örökké elnézően”. Én két véglet között ingadoztam: megnézzem, hogy a régi lepedők tényleg a szegélylécig takarják-e a szőnyeget, és hogy a környék legliberálisabb anyja legyek, amikor Phoebe barátnője, Georgia szájtátva bámulva jött be:

– Az anyukád megengedi, hogy ezt csináld? Ez olyan klassz!

Lassan eltelt a nyár amolyan furcsa, „egy lépést előre, két lépést hátra” stílusban. Időnként voltak helyzetek, amikor minden boldog családi pillanatot kipipáltam, például amikor Phoebe váratlanul előásta a lengőteniszállványt a garázsból, és néhány napon keresztül olyan szuper versengő mérkőzést játszott Victorral, hogy még Patrick is beszállt. Legtöbbször azonban amiatt aggódtam, hogy Victor túl sok időt tölt a szobájában – ahol a zászló színeit egy szárnyas mopszhoz hasonlító walesi sárkány tette teljessé. Amikor pedig már kezdtem reménykedni, hogy Phoebe összebarátkozott Victorral, a lányom panaszkodni kezdett, hogy Victor folyton lefoglalja a tévét, vagy útban van, amikor a barátnőivel akar beszélgetni. Azt a gondolatot sem tudtam kiverni a fejemből, hogy Phoebe egyre durvább gorombasága annak az eredménye, hogy kevesebb figyelmet kap tőlem.

Ahogy teltek a hónapok, egyre erősödött bennem az érzés, hogy Patrick csak elviseli kibővült családunkat, de nem vesz benne részt aktívan.

– Miért nem kéred meg, hogy kísérjen el kocogni? A sportolás nagyszerű módja annak, hogy kiadja magából az érzéseit.

Patrick összeráncolta az orrát.

– Csak szeretnék egy kicsit egyedül lenni, miután egész nap a munkahelyemen voltam – felelte, amitől nálam vészesen elvékonyodott a határvonal a szeretet és a gyűlölet között.

Egy nap, amikor Victor már szinte olyan volt, mintha közénk tartozna, önként felajánlotta, hogy kiviszi a szemetet, behozza a kocsiból a vásárolt holmikat, vagy hallottam, hogy Phoebe-vel nevet egy YouTube-videón, meggyőztem magam, hogy helyesen cselekedtünk, hogy mindannyian tanulni fogunk ebből, és jobb emberek leszünk ezáltal. Sokkal gyakrabban történt azonban az, hogy túl soknak éreztem a helyzetet, szégyelltem bevallani, de bosszantott, amikor a folyosón hagyta ledobva az edzőcipőjét, vagy morzsákat hagyott maga után a konyhapulton, és ezáltal egyre inkább azt éreztem, hogy olyan területeken is kudarcot vallottam, amikről nem is tudtam, hogy léteznek.

Augusztus végére már alig vártam, hogy elkezdődjön az iskola. Vágytam arra, hogy egyedül legyek a házban úgy, hogy senkinek ne legyen szüksége rám. Szerettem volna bemenni az irodámba anélkül, hogy meg kelljen néznem, hol van Victor, vagy azzal bosszantottam volna, hogy megkérdezem, nem kér-e reggelit / ebédet / még egy takarót, ne húzzam-e át az ágyneműjét – habár túl udvarias volt ahhoz, hogy ezeket szóvá tegye. Melltartóban akartam kisétálni a fürdőszobából, és nem akartam zavarba jönni attól, hogy egy bugyim kiterítve lóg a szárítókötélen. Egy óráig akartam úgy beszélgetni telefonon Faye-jel, a falubeli legjobb barátnőmmel, hogy nem azon aggódom, vajon más is hallja-e. El akartam mondani neki – talán még nevetni is rajta –, hogy milyen hiányosságaim vannak gyámként. Gyászolni akartam Ginnyt, megengedni magamnak, hogy igazán szomorú legyek anélkül, hogy kötelességemnek érezzem vidámságot színlelni Victor kedvéért, és mindig jókedvűnek látszani, nehogy megfertőzzem a saját bánatommal, miközben neki is túl sok van belőle.

És egy teljes nyár után, amikor csak idegesen felcsattantunk, valahányszor Victor szükségleteit a sajátunk elé helyeztük, nem tudtam tagadni, hogy már alig várom, hogy sor kerüljön egy régóta esedékes veszekedésre Patrick és köztem anélkül, hogy bárki is fültanúja legyen.