A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Jana Aston: Good Time (Vegas Billionaires 2.), 2018

Fordította
FARKAS MELINDA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Te vagy az esetem (Te vagy...-sorozat 1.), 2021

Te vagy a végzetem (Te vagy...-sorozat 2.), 2021

Te vagy a gyengém (Te vagy...-sorozat 3.), 2021

A vakrandi, 2022

Emeld a tétet! (A szerencse lovagjai 1.), 2022

Copyright © 2018. Good Time by Jana Aston

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

Hungarian translation © Farkas Melinda

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bartók Flóra

Korrektúra: Balázs Piroska

Tördelés: Takács László

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5702-98-5

EGY

– A coachom azt mondja, mi vagyunk a saját életünk ügyvezetői.

Hm. Jól hangzik, szóval odafigyelek. Sosem érdekelt a vezetőlét, pláne nem a saját életemmel kapcsolatban, de most, hogy így kimondta, elég helyénvalónak tűnik. Ez egy nagyon tisztességes coach, biztosan nem a levegőbe beszél. Talán szereznem kellene egy életvezetési tanácsadót? Fogadok, mindenkinek van, aki sikeres. Aki boldog. Aki jó úton jár.

Mert én biztosan nem. Ha jó irányba tartana az életem, biztosan nem egy kávézóban vennék muffint vacsorára, csak mert a hét közepén már nincs, amiből főzhetnék.

Az a helyzet, hogy a lavírozás eddig elég jól bevált, de mi van, ha többre is képes vagyok? Mi van, ha van bennem kiaknázatlan lehetőség, csak még én magam sem tudok róla? Mi van, ha egy életvezetési tanácsadó segítségével olyan lány lehetnék, aki egyben van, aki keddenként is magas sarkúban, komolyságot sugárzó ruhában grasszál, és mindig be van lőve a haja? Pont, mint Meghan.

Az a nyomorult Meghan.

Én zuhanyzás után általában felkötöm a hajam, és magától megszárad, mire a munkahelyemre érek. Ott aztán – még a kocsiban – kibontom és összeborzolom a kezemmel. A sűrű, szőke hajam ettől igazán tengerparti, laza lesz, amit nagyon sokan meg is dicsérnek, de mi van, ha csak kedveskedni akarnak? Az ujjam köré tekerek egy tincset és megvizsgálom, mielőtt elengedném. Újra megnézem Meghan haját, és azon tűnődöm, hogy a fenébe lehet még este hétkor is selymes és egyenes.

Talán az életvezetési tanácsadója fodrászt is ajánlott neki? Fogadok, hogy igen. Tuti, hogy a legjobbakhoz küldi.

Megmozdul a sor, Meghannel együtt én is előrecsoszogok.

– A coachom azt mondja, azért nem tudom álmaim életét élni, mert belülről állok ellen.

Istenem! Pont így vagyok ezzel én is! Velem is ez van! Mindig, amikor már úgy érzem, meglesz, amiről álmodtam, valami közbejön. Szó szerint. Akkor ez eldőlt, nem igaz? Muszáj szereznem egy életvezetési tanácsadót. Vajon Meghan osztozna velem az övén? Nem tudom, miért ne tenné, hiszen alig ismerem, nem vagyunk egymás versenytársai, de az ember sosem tudhatja. Az emberek nem szívesen osztanak meg dolgokat. Nem pörgetem tovább a telefonomat, inkább felcsapom a böngészőt, és beírom, hogy „életvezetési tanácsadók Las Vegasban”, mialatt arra várok, hogy Meghan befejezze a telefonálást és rákérdezzek.

Nahát! Legalább egymillió találat van.

A tíz legjobb életvezetési tanácsadó Las Vegasban

Életvezetési tanácsadó terapeuták Las Vegasban

Las Vegas tizenhét legjobb életvezetési tanácsadója

Ez az utolsó elég fura, nem? Tizenhét? Az ember nem tizenhétnél fejez be egy listát. Ez annyira béna. Fogadok, hogy a cikk írója utálja a tizennyolcadik helyezettet, és ezért döntött úgy, hogy nem lesz hosszabb a felsorolás.

Együttérzek veled, tizennyolcas…

– Ma este a belső blokkjaim feloldásán fogunk dolgozni – folytatja Meghan, én pedig tovább hallgatózom, de közben rákattintok a tíz legjobb életvezetési tanácsadót ígérő linkre, mert én is hasonlóan érzek a belső gátakkal kapcsolatban. Azt hiszem. Leszámítva… leszámítva, hogy általában azt csinálom, amihez kedvem szottyan, szóval talán még sincsenek belső gátjaim? Vagy lehet, hogy pont emiatt nem vagyok képes valami sokkal jobbra?

– Az új Ébresztő kávézóban találkozunk, ami most nyílt a Hendersonon – mondja Meghan annak a valakinek, aki a vonal túlsó végén van, én meg hegyezem a fülem, hiszen pont itt állok mögötte a sorban, az új Ébresztő kávézóban! Amikor először megláttam a cégért, azt gondoltam, milyen okos név ez egy órásnak, de amikor beléptem, rögtön rájöttem, hogy itt másféle ébresztőről van szó. Ez ugyanis egy kávézó, és Meghan itt találkozik az életvezetési tanácsadójával. Ráadásul kitűnő a banános-mogyorós muffinjuk. Akárhogy is, biztos, hogy a végzet lépett közbe, vagy a sors keze, kinek hogy tetszik.

Mekkora esély van arra, hogy ugyanabban a kávézóban, ugyanabban a sorban, a megfelelő pillanatban állok egy olyan nő mögött, akinek valószínűleg hasonló problémái vannak, mint nekem?

Elég csekély. Hogy őszinte legyek, fogalmam sincs a konkrét százalékról, de azt hiszem, abban megegyezhetünk, hogy meglehetősen alacsony.

Ráadásul…

Ami azt illeti…

Fogadok, hogy egy életvezetési tanácsadó nem olcsó mulatság. Azt már tudni lehet, hogy Meghannel nagyjából hasonló gondjaink vannak. Szóval…, ha a közelében maradok, kideríthetem, összepasszolunk-e a coachával. Ez teljesen logikus, nem?

Meghan elér a pulthoz, elemeli a telefont a szájától, míg megrendeli a közepes, koffeinmentes feketéjét, ami egy újabb közös pont, mert én is kávézom. Persze cukorral és tejszínnel, de az mellékes.

Ugyanazt kérem, mint Meghan, megfejelve egy muffinnal, hiszen eredetileg ezért jöttem ide, ez lesz a vacsorám. Meghan valószínűleg grillezett csirkemellet eszik majd kelkáposztával, hiszen neki van életvezetési tanácsadója. Ő nem csak úgy megy a maga feje után, és este nem muffint majszol csak azért, mert elfogyott a Cheez-It. Az kizárt. Komótosan tejszínnel és édesítővel dúsítom a kávémat, közben Meghan keres magának egy helyet. Nem hiszitek el, de a szomszédos asztal épp üres! Szerencse vagy sors? Na? Legyen bármelyik, egy ilyen lehetőséget nem szabad elszalasztani.

Le is ülök szépen.

Fülhallgatót dugok a fülembe, de nem kapcsolom be. Ez az elterelés, így nem lesz annyira nyilvánvaló, hogy hallgatózom.

Ez nagyon hitványul hangzik. Hallgatózni. Szerintem inkább mintavétel ez – mint amikor az ember bemegy a boltba, és mindenféle termékekből kínálnak kóstolót. Ha Meghan nem akarta volna, hogy belefüleljek, tarthatta volna egy sokkal diszkrétebb helyen is az ülést, nem igaz? Egyébként is, a végzet úgy döntött, itt kell lennem, és azt mindenki pontosan tudja, hogy a végzettel nem lehet vitatkozni.

Nem vagyok biztos abban, hogy megfelelően használom a „végzet” kifejezést, de az biztos, hogy ez a lényeg. Legalábbis elég valószínű.

Leteszem a szalvétára a muffint, majd előhalászom egy tollat a táskámból, és elsimítok egy második szalvétát az asztalon, erre fogok jegyzetelni. Csak egy egyszerű lány vagyok, aki kiélvezi a kávéját és a muffinját, inkognitóban, mint egy menő valaki. Bekapok egy falatka muffint, és tovább keresem Las Vegas legjobb életvezetési tanácsadóját a telefonomon, miközben arra várok, hogy Meghané felbukkanjon. Ha ez a mai találkozó jól megy, tuti, hogy saját coachom lesz.

Kivéve, ha…

Szentséges ég! Ezek a coachok nagyon népszerűek. De tényleg! A kávémat szürcsölve végigpörgetem a top tízes listát. Az első honlapja arról tájékoztat, hogy egyéves várólistája van.

Egy. Év.

Lehajítom a tollat az asztalra, és felsóhajtok. Egy évet kellene várnom arra, hogy rendbe szedjem az életem? Én nem vagyok nagy szakértő, de ez egyáltalán nem tűnik reálisnak. Megnézem a következő weboldalt, ott az fogad, hogy jelenleg nem fogadnak új klienseket. Itt már a várólistára sem tudok feliratkozni.

Baromság!

A hármas számúnál ugyanez a helyzet. A négyes és ötös nem tetszik, nem is érdekel a várólistájuk. A hatos coach egy nagyon jóképű pasas, akire maximum az orgazmusom vezetését bíznám, úgyhogy felejtős. Ilyesmiért nem fizetek.

A hetedik tetszik, de… várjunk csak! Ez tényleg ennyi? Sejtettem, hogy nem olcsó, de hogy ennyire drága lenne? Mégis, ki engedheti meg ezt magának? Csakis olyan emberek, akiknek már amúgy is rendben van az élete! A végzet teljesen meghülyült. Miért intézte úgy, hogy muffint akarjak vacsorára, hogy megálljak ennél a kávézónál, és pont Meghan mögé álljak a sorban, aki elég hangosan locsogott ahhoz, hogy az egész kávézó hallja, ha nem engedhetem meg magamnak az életvezetési tanácsadót? Nem lehetett véletlen az sem, hogy tegnap elfogyott a Cheez-It, hiszen ez indította be ezt az egész eseményláncolatot.

Bekapok még egy falat muffint, miközben ezen rágódom, de megérkezik Meghan tanácsadója, ezért inkább félreteszem a gondolataimat, és a kóstolómra koncentrálok, hogy a lehető legtöbbet hozhassam ki belőle. Hiszen ez a cél, nem? Lehet, hogy az életvezetési tanácsadás egy katasztrófa, és a sors csak annyit akart elérni, hogy kezdjek el foglalkozni a hajammal. Hamarosan kiderül.

Tizenöt perccel később megvan a válasz. Végem van! Meghan coacha a legjobb. Már most úgy érzem, jobb akarok lenni. Elhiteti velem, hogy képes vagyok rá! Teljesen megértem, miért akar valaki életvezetési tanácsadót magának. Máris nyugodtabbnak, összeszedettebbnek érzem magam, pedig csak belekóstoltam… Meghan találkozójába! Igen, tudom, illene indulnom, de azt még mindig nem tudom, hogyan fogom kifizetni a saját életvezetési tanácsadómat, sőt, azt sem, hol találhatnék egyet. Mégsem állhatok oda most, hogy elkérjem a névjegyét, nem igaz?

Hát nem.

Szóval…

Maradok még egy kicsit. Csak egy icipicit. Vagy akár végig.

Ez a legokosabb, amit tehetek. Általában nem jellemző rám az észszerű viselkedés, úgyhogy a tényt, hogy most képes vagyok erre, egy újabb jelként értékelem. Nincs igazam? Szerintem ez is arra utal, hogy ennek így kell lennie. Úgy tűnik, Meghannel nagyon sok közös van bennünk. Ha pár évvel idősebb lennék, jobb ruhatárral, beszárított hajjal és elég pénzzel ahhoz, hogy felfogadjak egy életvezetési tanácsadót, szinte egyformák lennénk. Elismerem, ez talán kissé erős kijelentés tizenöt percnyi hallgatózás után, de azt hiszem, az életünk tényleg elég hasonló. Kicsit olyan, mintha ő segítené a múltbéli énjét ahhoz, hogy a lehető legjobb legyen.

Egy pillanatra elgondolkodom, ujjaim között egy tincs tekeredik. Oké, ez talán túlzás.

De akkor is maradok.

A találkozó hátralévő része legalább annyira sorsfordító, mint az első negyedóra. Megpróbáljuk felderíteni a legfontosabb erősségeinket, és megfogalmazni, milyen készségeket szeretnénk fejleszteni. Az az igazság, hogy nagyon jó érzés beazonosítani az erősségeimet. Sok csodás tulajdonságom van. Például spontán vagyok. Ezen Meghan még dolgozik. Ezenfelül kedvelem a társaságot, és remekül tudok alkalmazkodni. Carol legalábbis így fogalmazná meg.

A jövő héten a döntéshozó képességgel foglalkozunk. Úgy tűnik, Meghan hozott pár rossz döntést, de én nem fogom elítélni ezért, hiszen mindenkivel előfordult már ilyesmi. Carol egyébként azt mondta, a rossz döntések gyakran egy jóhoz vezetnek, hiszen tanulunk a hibáinkból. Azt is hozzátette, hogy a végeredmény sem mindig ezen múlik. Azt mondta, vannak olyan jó döntések, amiknek úgyis rossz vége lesz, ez nem a mi hibánk, és emiatt sosem szabad feladni.

Szinte biztos vagyok abban, hogy arról a lakásról van szó, amit Meghan vásárolt, mielőtt Las Vegasba költözött volna, de ez a tanács megállja a helyét azokkal a srácokkal kapcsolatban is, akikkel az egyetemen randiztam. Ugye, milyen jól alkalmazkodom?

Carol zseniális.

Emiatt fordul meg a fejemben, hogy talán jövő héten is el kellene jönnöm.

Mégis, ki szabja meg, hogy meddig kell tartania egy mintavételnek? Én biztosan nem, hiszen nem én vagyok a mintafelügyelet.

Csak egy lány vagyok, aki egy kávézóban csücsül, és kihasználja az erősségeit. Felfedezem az életem értelmét. Tágítom a komfortzónámat. És nem is ez életem legrosszabb ötlete. Sőt, még a héten is voltak ennél rosszabbak, amivel nincs semmi baj, hiszen a rossz ötletek jótékonyan hatnak a kreativitásra. Legalábbis Carol szerint, és nekem nagyon tetszik ez a felfogás, szívesen magamévá teszem.

– Jó lesz ugyanitt a jövő héten?

Igen, hát persze! Carol tette fel a kérdést, de lássuk be, egy kávézó nem a legmegfelelőbb helyszín az életvezetési tanácsadáshoz, ha nem akarjuk, hogy mások is profitáljanak belőle.

– A jövő csütörtök nem jó – válaszolja Meghan. – Üzleti útra megyek. Megnézem a naptáramat, és írok egy e-mailt, rendben?

Hát, akkor ennyi volt. Sosem fogom megtudni, mikor jönnek legközelebb, és nem ülhetek itt mindennap, mint valami megkeseredett regényíró, aki már képtelen otthon dolgozni – pillantok a sarokban magában motyogó, laptopján pötyögő nőre. Semmiképp.

– A jövő héten már csak a vasárnap délelőtt tizenegy óra szabad – vágja rá Carol.

Probléma megoldva.

KETTŐ

– A pokolba, ki az? – torpanok meg hirtelen, Mark emiatt hátulról belém is száll.

Ez persze nem egy mocskos eufemizmus, hiszen teljesen fel vagyunk öltözve. Mark azért szállt belém, mert túlságosan elmerült a mobiljában, és nem figyelte, hová lép. Talán az is közrejátszott, hogy elég váratlanul álltam meg, de hát a gyalogosnak mindig megvan ez a joga, úgyhogy mindegy. Közlekedési szabályok csak gyalogos-autós vonatkozásban léteznek, szállodai folyosókon grasszáló kollégák között nem, de nekem mindig nagyon jól ment a saját szájízem szerint alkalmazni bármilyen szabályt.

– Payton, jesszus! Nézz már a lábad elé!

– Én? Te jöttél nekem!

– Mert megálltál a folyosó közepén – néz el mellettem, majd az ürességtől kongó folyosó felé int, jelezve, hogy mennyire észszerűtlen volt ez a megtorpanás.

– Pontosan azért álltam meg, mert figyeltem, merre megyek – ellenkezem. – Néztem azt a pasast – intek a második emeleti függőfolyosóról az előcsarnok látható része felé –, és úgy döntöttem, megállok.

– Nézted azt a pasast? Micsoda ékesszólás.

– Mark – fordulok felé, és megvárom, míg biztosan rám figyel. – Koncentrálj!

– Koncentrálok.

Kedvelem Markot. Akár a munkahelyi férjem is lehetne. Persze, még korán van, hiszen ez a második hetem, de eddig elég jól alakul. Az ember, ha a megfelelő kollégával találkozik, egyszerűen tudja.

– Ő kicsoda? – lépek közelebb a korláthoz, hogy jobban szemügyre vehessem a jövendőbeli férjemet. – Az a meseszép pasi, aki Canonnal beszél. Ismered? Itt dolgozik?

– Fogalmam sincs.

– Ki kell derítenünk, mert lehet, hogy hozzámegyek és gyerekeink lesznek.

– Igazán? – hökken meg Mark, hangjából egyértelmű, hogy nem vesz komolyan.

– Igazán. Megeshet. Nekem valónak tűnik. Magas, sötét tónusú, jóképű és elég nagy a szerszáma.

– Hm… – már megint az a hangsúly.

– Most mi van? Szerinted nem vagyok az esete?

– Nem vagy az a fajta, és kész.

– Mégis milyen fajtáról beszélsz? – fordítom a tekintetem a csodaszép hímről Mark irányába, de csak egy pillanatra, mert Markot bármikor nézhetem, de ki tudja, hogy látom-e még valaha a jövendőbeli férjemet.

– A komoly fajtáról. Arról, aki tényleg férjhez akar menni. Tegnap még azt mondtad, hogy a párok jobban tennék, ha a pénzt egy halomba hordanák, meggyújtanák és mályvacukrot sütögetnének fölötte, ahelyett hogy esküvőre költenék.

– Azt csak azért mondtam, mert a Johnson–McNally-esküvőn dolgozunk, és az a pár tényleg jobban tenné, ha elégetné a bankjegyeket, mint hogy a nagy napra költené. Mindketten rémesek, ráadásul éhes voltam, és megkívántam a sült mályvacukrot.

– Aham…

– Egyébként a statisztikák alapján azok a párok, akik kevesebb mint ezer dollárt költenek az esküvőjükre, kisebb valószínűséggel válnak el.

– Statisztikák alapján, mi?

– Teljesen indokolatlan, hogy nem bízol bennem, Mark. Tudok ezt-azt.

– Hát persze – hallgat el egy pillanatra Mark, mielőtt folytatná. – Mégis, ki készítette ezt a statisztikát?

– Egy Facebook-videóban láttam.

– Egy Facebook-videóban. Ez aztán a tudományos forrás!

– Nagyon meggyőzőnek tűnt. Profin megcsinálták.

– Hm… – már megint ez a hümmögés.

– Simán lehet, hogy igaz – makacskodom. – Logikusan hangzik. Valószínűleg.

– Az ezerdolláros szabály alapján a Las Vegasban kötött esküvők mindegyikéből egy hosszan tartó, boldog közös élet következne.

– Ki mondta, hogy nem így van?

– Britney Spears, talán 2004-ben.

– Nahát! Igazi ünneprontó vagy, Mark!

– Köszönöm. Így szoktam bemutatkozni a bulikon. Üdv, Ünneprontó Mark vagyok!

– Én a helyedben nem ezzel indítanék. Inkább megtartanám a buli végére, amikor kiszedegeted az emberek kezéből a poharakat, hogy elöblítsd, mielőtt a szelektívbe dobnád őket.

– Érdekes hely lehet a képzeleted – támaszkodik meg a korláton Mark is, mintha velem együtt vizslatná az előcsarnok történéseit.

– Az is, Mark. Nagyon is.

– Hogy van az, hogy esküvőt tervezel, pedig nem is érdekel a szertartás?

– Ne mondd ezt! Rendezvényszervezők vagyunk. Ebbe beletartozik az esküvő és persze más események is.

Egy életre elég esküvőn vettem már részt.

– Annyit mondtam, hogy talán hozzámegyek ahhoz a pasashoz, és gyerekeink lesznek. Az esküvő és a házasság két különböző dolog. Engem nem izgat egyetlen nap.

És tényleg nem. Engem az örökkön örökké érdekel, de sajnos megbízhatatlan. Az esküvők persze szórakoztatóak, főként azért, mert a legtöbbjük dugába dől, és ez sem tartja vissza az embereket.

– Tehát egyetlen pillantás, és képes lennél vele tölteni a hátralévő életedet?

– Ne legyél nevetséges! Azt mondtam, talán. Sosem állítottam, hogy kőbe van vésve. Még az is lehet, hogy az idegeimre menne, ha beszélnénk, vagy ami még rosszabb, talán rossz az ágyban – bár ezt kétlem.

A pasi úgy néz ki, mint aki tudja, mitől döglik a légy a lepedőn. Árad belőle a szexualitás, az önbizalom – még ilyen távolról is. Ha rám nézne, biztosan belehalnék.

– Talán csak egy perzselő viszonyunk lenne, majd szépen elválnának az útjaink.

– Perzselő viszony? Mégis, ki mond ilyesmit?

– Én. Épp az imént mondtam.

– Hm…

– Szép az az öltöny, nem? Bizonyára komoly munkája van, tehát ha elválna, ki tudná fizetni a gyerektartást. Szerinted az a fajta, aki elmegy a gyerekei focimeccsére, vagy inkább csak a vakációkon találkozna velük?

– A te agyad, Payton… Jesszusom!

– Statisztikailag ez egy jogos felvetés.

– Aha… – már megint.

– Annyira szép! – teszem hozzá vágyakozva.

Már-már túlságosan szép. Magas, a haja sűrű és sötét, az álla határozott. Barnás tónus, talán olasz lehet. Vagy csak sokat van a napon. Az öltönye úgy simul rá, mint egy kesztyű. Széles vállak, lapos has. Biztos, hogy kockák is vannak az inge alatt. Miközben méregetem, elfordítja a csuklóját, hogy ránézzen az órájára. Gondoljatok, amit csak akartok, de mostanában ez a mozdulat lett a gyengém.

– Ha találkoztok, majd mondd meg neki! A férfiak imádják, ha szépnek titulálják őket – jegyzi meg Mark szárazon.

– De hát nézz már rá! Szerintem ő az én kriptonitom.

– Úgy érzed, ha kitárulkoznál előtte, halálosan legyengítene?

– Nos, nem egészen erre gondoltam. Talán rosszul használtam a kifejezést? Miért mondanak az emberek olyanokat, hogy „a fánk az én kriptonitom”? A fánk nem kriptonit, hanem az emberiség ajándéka.

– Akkor az a fickó egy ajándék az emberiségtől, neked? Jól értem?

– Lehet. Ki tudja?

– Úgy látom, elmegy – jegyzi meg Mark.

– Mindig ez van – vonom meg a vállam közömbösen, de azért figyelem, ahogy elsétál.

Ahogy az az öltöny rásimul, máris felpezsdítette a véremet.

– Fussunk le, hátha utoléred? Esetleg úgy tehetnél, mint aki beleesik a karjaiba, vagy valami hasonló. Szívesen meglöklek.

– Nem – lépek el a korláttól, és a bálterem felé veszem az irányt, hiszen épp le akartunk mérni pár dolgot a rémes Johnson–McNally-esküvőhöz, amikor elkalandoztam. – Ismered a mondást. Ha szeretsz valakit, engedd el. Ha visszajön, légy a felesége.

– Nem így mondják, és egyébként sem érvényes egy olyan férfira, akivel még sosem találkoztál.

– Mondod te.

– Ha valaha tanúskodni hívnak a zaklatási peredben, nem fogok hazudni érted.

– Nem lesz szükség a tanúvallomásodra. Házastársi felmentés.

– Nem vagyunk házasok.

– Még nem, de addigra munkahelyi hitvesek leszünk.

– Munkahelyi hitvesek – ismétli lassan Mark, mintha nem tudná, mit jelent. – Tudni fogom, mikor leszünk azok? Ezek a folyosón megtett hosszú séták egyfajta udvarlásnak minősülnek, csak nem vettem észre? Ha hivatalossá válik, megünnepeljük az ebédlőben, csak hogy tudjam, mikor van az évfordulónk?

– Ó! Egy munkahelyi házassági évforduló! Eddig ez eszembe sem jutott! Látod, Mark? Ezért vagy esélyes. Támogató a hozzáállásod, és remek ötleteid vannak.

– Esélyes volnék? – kérdez vissza Mark szenvtelenül. – Egy munkahelyi képzelt házasságban még vetélytársaim is vannak?

– Nem túl sok, ha ez segít. És a lista elején vagy – szögezem le a bálterembe lépve, kikerülve egy építőmunkást.

A szálloda, ahol dolgozunk, szinte még ki sem nyitott. Ez még a kezdeti időszak, leginkább újságírók és cégvezetők foglalják el a térítésmentesen felajánlott szobákat. A kaszinó persze üzemel, de a hivatalos megnyitóünnepség két hét múlva esedékes. A legtöbb rendezvényteremben még az utolsó simításokat végzik. Festenek, csillárokat szerelnek, szegőléceznek. Igazi káosz, és én minden percét imádom!

– Intézzük el ezeket a méréseket! Éhen halok, és ma fasírtnap van az ebédlőben.

– Menj csak! – int sóhajtva Mark. – Meg tudom csinálni egyedül is.

– Mark! – kiáltok fel lelkendezve. – Tudod, mit? Legyen hivatalosan is a mai nap a munkahelyi házasságunk napja. Gratulálok! Úgy hallottam, ilyenkor egy doboz Cheez-It a megszokott ajándék. Holnap is ráér!

– Nem hallottad. Most találtad ki.

– Igen, de lássuk be, ahhoz, hogy valaki „úgy halljon” valamit, ahhoz kell hogy legyen egy első, aki kimondja.

– Igaz.

– Jó esélye van arra, hogy elterjedjen. Ennél sokkal nagyobb butaságok is bekerültek a köztudatba, szóval nem lehetetlen.

– Ez is egy nézőpont.

– Hidd el, nagyon találékony vagyok, ha nézőpontokról van szó!

HÁROM

– Gondoltál már arra, hogy át kellett volna mennünk egy felnőttségi teszten, hogy kiérdemeljük a saját lakásba költözést? – dobok egy Cheez-Itet a számba, és megigézve nézem, ahogy a szobatársam zselét ken egy angol muffinra.

– Ööö…, nem? – néz rám zavarodottan Lydia, miközben tisztára törli a kést, és belerakja a mosogatógépbe.

Oké, akkor talán csak engem foglalkoztat. Ő angol muffint reggelizik, én meg sajtos krékert, úgyhogy ez valószínűleg csupán az én agyszüleményem, és nem egy átlagos, huszonéves kérdéskör. De akkor is.

– Te nem találod kissé aggasztónak, hogy akár csokis Cheeriost is ehetünk minden reggel, és senki sincs, aki azt mondaná, ne tegyük?

– Létezik egyáltalán csokis Cheerios? – húzza fel az orrát kérdő tekintettel.

– Naná!

– Hm…

Lydia beleharap az ő normális reggelijébe, én pedig befejezem a Cheez-Itet, mert kiürült a doboz. Muszáj lesz családi kiszerelést vásárolnom, vagy meg kell tanulnom beosztani a krékermennyiséget, hogy kitartson a következő vásárlásig.

– És mégis ki végezné el a tesztet? – kérdezi végül, hiszen jóbarát, és egy jóbarát mindig megfontolja az ötleteidet, mielőtt ítélkezne róluk.

– Mrs. Butterworth.

Lydia pislog párszor, miközben elképedve néz rám.

– Egy juharszirupos, idős nő alakú műanyag flakon döntené el, ki az igazi felnőtt?

– Ki más? A kormány igazságos ítéletében mégsem bízhatunk.

– Ebben igazad lehet.

Mindketten hallgatunk egy ideig, Lydia felnőttes gondolatokat emésztget, miközben én a teszt lehetséges kérdésein agyalok. Szükségem van lakásbiztosításra? Mennyire konkrét a lejárati határidő? Tényleg annyira rossz dolog reggelire sajtos krékert nyammogni?

– Együtt megyünk? – kérdezi Lydia, miközben a vállára emeli a táskáját, kezében már ott fityeg a kulcs.

– Naná! – azzal én is felkapom a táskámat, és követem.

Ugyanazon a helyen dolgozunk, ezért néha egy kocsival megyünk. Ma péntek van, szóval ha együtt megyünk, Lydia nem tud majd megállni egy turkálónál – mert általában ezzel tölti a péntek estéit, ha nem avatkozom közbe.

Még utolsó évesként alkalmaztak minket, ami nagy szám. Igazi munkát kaptunk! Felnőtt munkát nyugdíj-előtakarékossági tervekkel és juttatásokkal egy vadiúj szállodában a vegasi Stripen. Én rendezvényszervezőként dolgozom, lényegében azért kapok pénzt, hogy segítsek az embereknek eseményeket szervezni. Egy nagyon előkelő, vegasi helyen. Menő, nem igaz? Simán megy ez a felnőtteskedés, leszámítva a reggeli témakörét.

Amikor Lydiával Las Vegasba költöztünk, úgy döntöttünk, együtt bérelünk lakást, ami remek döntésnek bizonyult, hiszen – bár egyidősek vagyunk – mindketten másban vagyunk jók. Olyanok vagyunk, még két borsó egy héjban. Az egyik organikus, a másik sült, hozzá egy ínycsiklandozó szósszal. Várjunk! Arra a roppanós zöldbabra gondolok a P. F. Chang’s-ben, szóval nem is borsó. Mindegy, a lényeg ugyanaz.

Lydia barna.

Én szőke vagyok.

Ő szűz.

Én nem.

Cserkészlány volt egészen tizenkettedikig, és minden jelvényt megszerzett.

Engem pedig kirúgtak a cserkészettől egy jelvényekkel kapcsolatos piramisjáték miatt.

Semmi gond, egyébként sem szerettem. Nem igazán.

A lényeg az, hogy segítek neki kitörni ebből a jó kislányos burokból azzal, hogy arra biztatom, éljen egy kicsit. Beszélgessen a medencénél lötyögő cuki fiúkkal. Csókoljon meg egy idegent egy bárban. Szerezze meg az összes szórakoztató jelvényt, ha már itt tartunk. A dolog még folyamatban van, de úgy érzem, komoly változást hozok az életébe.

Elsőévesként találkoztunk az egyetemen, de Vegas előtt még sosem laktunk együtt, különben már jóval hamarabb rájöttem volna, hogy a segítségemre van szüksége. A rendezvényszervezés és mások bevezetése a társasági életbe igazából egy és ugyanaz. Legalábbis ha én csinálom. Vagy fogom. Mivel frissdiplomás vagyok, nem én kapom a kiemelkedő rendezvényeket, de nagyon élvezem azokat a feladatokat is, amiket eddig rám bíztak.

Most például egy díjátadó vacsorát szervezek az Amerikai Dermatológiai Társaság számára, akik egy egyhetes konferenciát is nálunk tartanak majd jövő tavasszal. Tudom, unalmasnak hangzik, de mire végzek, igazán különleges lesz. Emellett van pár esküvőm is, ezek a legrosszabbak, de igyekszem kitenni magamért. A vége úgyis az lesz, hogy bedolgozom magam, és elviszem a legklasszabb projekteket. Mint például egy sikeres farmermárka vagy annak bevezető partija, vagy egy kozmetikai konferencia. Olyan rendezvényeket, ahol nem nekem kell megoldanom, ha a menyasszony és a vőlegény összeveszik a menü miatt, és miközben azon vitáznak, hová üljön a nagybácsi, aki mindig a politikáról beszél, nem kell beharapnom a szám, arra gondolva, hogy mekkora butaság ez az egész.

Az esküvő egyetlen nap. Egy nagyon idegesítő nap, amit mindenáron életünk legjobbjává akarunk tenni, holott ez lehetetlen, hiszen a legjobb napokat sosem tervezzük meg előre. A legjobb napok mindig akkor jönnek, amikor nem számítunk rá.

– Aggódom Rhys miatt – mondja Lydia nagyjából félúton.

– Miért?

Rhys a kiszemelt pasi, egyben a főnöke. És az enyém is. Mindenkinek a főnöke, hiszen ő a Windsor vezérigazgatója. Ez az a szálloda, ahol dolgozunk. Technikailag nem randiznak, de Rhys odavan Lydiáért, bár nagyon küzd ellene. Ami butaság, hiszen Lydia csodás, és úgyis együtt lesznek a végén. A férfiaknak néha muszáj maguktól rájönniük a dolgokra.

– Már két hét telt el a… a bárbeli eset óta, és kezdem úgy érezni, nem lesz belőle semmi.

A bárbeli eset egy orgazmus volt. Az irodában, de akkor is. Hihetetlenül büszke voltam rá, mert ez tényleg túlment a komfortzónáján. Aznap este, amikor hazaértünk, készítettem neki egy bárjelvényt, ami egy kvázi cserkészjelvény felnőtteknek. Pajzán felnőtteknek.

– De közben azt érzem, meg kell történnie. Az nem lehet, hogy a semmiért érzem azt, amit, ugye? – folytatja, de nem hagy elég időt arra, hogy válaszoljak, ezért úgy döntök, ez csupán egy költői kérdés. – Tudom, hogy ő is érzi. Csak azt nem értem, miért nem tesz valamit. Ahogy csókol, az jelent valamit, Payton. Senki sem csókolt még így, tudod? Ez egészen más.

Nem tudom, mert még nem csókolóztam Rhysszal, de láttam, hogy néz Lydiára, szóval valószínűleg igaza van.

– Megoldjuk – ígérem neki. – Körbekérdezek. Ismerek embereket.

– Ismersz embereket? – pillant felém Lydia a piros lámpánál. – Mindketten ugyanazon a napon kezdtünk. Ki az, akit te ismersz és én nem?

– Pff! – legyintek. – Te a HR-en dolgozol, én rendezvényeket szervezek. Hidd el, minden pletyka eljut hozzám. Neked senki sem mond semmit.

– Igazad lehet.

– Ebédre kiderítem. Minden rendben lesz.

– Tényleg így gondolod?

– Talán. Talán rendben lesz. Ebédre tuti, hogy kiderítem, de meglehet, hogy Rhys valami furcsaságért van oda. Lehet, hogy az állatos szexet kedveli. Félre ne értsd, nincs azzal semmi baj, de nem tudom, benne lennél-e abban, hogy pandának öltözz, és úgy szexeljetek.

– Hogy mi? – pillant felém Lydia, most már zavarodottan.

– Ne is törődj vele!

Azt hiszem, nem áll még készen arra, hogy megtudja, mennyire bonyolult is a randizás.