Keresd a szerző novelláit!

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Az agyam eldobom, 2014, 2017

Negyven felé pártában, 2014

Egy hajszálon múlt, 2015 • Váláshelyzet, 2015

Szulejmán és a magyar udvarhölgy, 2016

Szulejmán és a kolostor rabja, 2016

Szulejmán – Sorozat és történelem, 2016

Az Ártatlan-trilógia, 2017–2018

Riva nővérek-sorozat I–IV., 2018–2019

Az agyam eldobom (átdolgozott kiadás), 2021

Átkozottak, 2021

Heaven – A Leszármazott, 2021

Caroline Wood-sorozat 1–6., 2019–2022

© R. Kelényi Angelika, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Pálkovács-Utassy Dóra

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektor: Török Tünde

Tördelő: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-14-9

Kamillának…

1.

Megpördültem a csobbanásra, de csak a koncentrikus köröket láttam fodrozódni a vízen. A Balaton nyugodt volt, senki nem fürdött azon a szakaszon, a stég üresen nyújtózott, csupán a fűzfa őrizte az apró parti tisztást. Hirtelen egy kezet éreztem a bokámon, ami feljebb kúszott a combomra, megragadta a derekam, és lerántott a mélybe…

Levegőért kapkodva bukkantam fel, majd rávetettem magam a támadómra.

– Véged van! – kiáltottam, és lenyomtam a víz alá, de ő átölelt, és lehúzott magával. Szorosan tartott, a testünk összefonódott, nem küzdöttem, sokkal erősebb volt nálam. Soha nem értettem a filmekben, hogyan tudnak csókolózni a víz alatt úgy, hogy közben nem megy tele az orruk vízzel… Még most sem értem. Prüszkölve, köhögve bukkantunk fel, a romantikusnak szánt aktus szó szerint vízbe veszett.

– Hogy csinálják ezt a Kék lagúnában? – ráztam ki a hajam az arcomból.

– Pont úgy, ahogy mi. Csak azt már nem veszi a kamera – krákogta Ádám, aki majdnem vízbe fojtott mindkettőnket.

Kiúsztunk, majd elterültünk a stégen. A bőrömről az apró vízcseppeket pillanatok alatt felszippantotta a nap, így felpattantam, mert tudtam, hogy még néhány perc, és rákvörösre égek. Ádám követett a tekintetével. Behúzódtam a fűzfa árnyékába, lefeküdtem a napozóágyra és elővettem a táskámból a laptopom.

– Caro! Ne már! – hördült fel a férfi. – Tényleg kihoztad ide a géped? Ide???

– Persze! Várok egy e-mailt attól az online szállásfoglaló oldaltól – vontam meg a vállam. Nekem természetesnek tűnt, hogy amikor pihenek sem pihenek. Nem kényszerből, hanem lelkesedésből, szerelemből vezettem a Vadvirág Panziót. Minden pillanatban azon járt az eszem, hogyan tudnám az egészen jó forgalmat brutál jó forgalommá változtatni.

– Amit a telefonodon nem tudsz megnyitni, ugye?

– Meg tudnám, csak nem akarom. Fontos, hogy egész nyáron fusson a reklám, látni akarom pontosan, hányszor, hol jelenik meg a hirdetésünk, eleget fizettünk érte. Egyébként meg egész nap a kávézóban vagy, te is mindig a munkán töröd a fejed.

– Én nem mindig… – kacsintott, majd megcsóválta a fejét, és visszaheveredett a stégre. Neki nem ártottak a sugarak, nem az angol ködben, hanem a balatoni napsütésben nőtt fel. Lebarnult izmos testén felejtettem a szemem, és ismét megállapítottam, milyen pokolian szerencsés vagyok.

Ádám vezette a parti kávézót, ami szerintem még mindig kocsmának tűnt, én a mellette álló panziót, és mindketten beletettük szívünket, lelkünket. Mondhatni családi vállalkozásként dolgoztunk, habár nekem a kávézóban nem volt sok részem, ahogy Ádám is rám hagyta a Vadvirággal kapcsolatos ügyintézést, jóllehet mindent megbeszéltünk, és a fontos dolgokban közösen döntöttünk. Családi vállalkozás… Nos, nem egészen, hisz nincs köztünk családi kötelék, mégis úgy éreztem, házasság nélkül is tökéletesen működünk, mindazonáltal nem biztos, hogy nemet mondtam volna, ha megkéri a kezem. Ő viszont egyelőre nem tette fel a kérdést. Talán azt hiszi, nem lelkesít hosszú távon a kis magyar falu és az apró szálloda, hisz újságíróként olyan helyekre jutottam el, olyan visszaéléseket, bűntényeket lepleztem le, hogy azok alapján világszerte felfigyeltek a londoni CBM Magazinra. Lehetne karrierem, de egyelőre sokkal jobban felcsigázott ez a határtalan boldogság, ez a kiszámíthatóság, mint az életveszélyes kalandok sorozata. Úgy éreztem, biztonságban vagyok a paradicsomi kis hotelemben, amely ma már az én kezem munkájának köszönhetően éppen olyan idilli, amilyennek elképzeltem. Korábban ugyanis megbékéltem azzal, hogy félig leégett állapotában örököltem meg a nagybátyámtól, aki ráadásul az életével fizetett, hogy ne kerüljön idegen kézbe.

Megnyitottam az e-maileket, és csalódottan vettem tudomásul, hogy nem érkezett jelentés a szállásadó oldaltól. Becsuktam a laptopot, és elnéztem a víz felé, amely alig fodrozódott a reggeli napsütésben. A túlpart homályosan rajzolódott ki a látóhatáron, kis, fehér vitorlák törték meg a kékséget, amelyek mozdulatlannak tűntek a szélcsendben.

– Meg kellene nézni Rose-t – jegyeztem meg.

– Még tíz óra sincs, szerintem semmi forgalma nem volt. Ráadásul ez a szélcsend nem kedvez a szörfnek…

– De a SUP-nak igen. Egy hét alatt behozta a befektetésünk húsz százalékát. Ha így folytatja, egy hónap alatt nullán leszünk – vigyorogtam. – Jó ötlet volt.

Ádám feltornázta magát a stégen, és rám nézett.

– Most nagyon megy a SUP. Rose meg ehhez ért. Ráadásul oktatni is tud, miért ne használjuk ki az adottságait?

– És nem csak a vízi sportokhoz ért – kacsintottam kajánul.

– Mire gondolsz? – vonta össze a szemöldökét Ádám.

– Szerinted? Megőrülnek érte a nők. Igazi ausztrál szörfös rossz fiú a lobogó hajával meg a kidolgozott testével.

– Hogy mi van? – meredt rám a férfi, és láttam a tekintetén, amint felcsap benne a féltékenység tüze.

– Hát…, tudod… – ütöttem tovább a vasat. – Szívdöglesztő. Mi, nők, szeretjük, ha egy férfi ilyen erős, vad, szenvedélyes…

– Honnan tudod, hogy szenvedélyes? Caro! – mordult, felpattant, és egy ugrással mellettem termett. Szerencsére időben letettem az ölemből a laptopot, mert Ádám az ölébe kapott, és már fordult is a víz felé. – Lehűtselek, szívem?

– Ne csináld! Ne már! – kiabáltam, de közben nevettem, biztos voltam benne, hogy nem dob be a vízbe, nem tenné, nem merné.

Merte. Prüszkölve bukkantam fel a habokból, és azzal a lendülettel ráfröcsköltem egy jó adag vizet a stégen elégedetten vigyorgó pasasra.

– Ezt megérdemelted. Ne húzgáld…

– Az oroszlán bajszát? – köhécseltem, majd kimásztam a faalkotmányra.

– Nem pont arra gondoltam, de így is fogalmazhatunk – nevetett.

– Most megint meg kell száradnom – nyögtem, és leültem a stégre.

Azt hiszem, még soha életemben nem voltam ilyen boldog. Volt már néhány kapcsolatom, de egyik sem adott ennyi nevetést, nyugalmat, szerelmet, kiegyensúlyozottságot. Egy jó darabig azt hittem, soha nem találkozom majd a férfival, aki mellett ezt a végtelen boldogságot érzem. Illetve többször hittem azt, hogy megtaláltam, aztán minden alkalommal csalódnom kellett. Nem mindig a férfiakban, sokszor magamban, amiért képtelen vagyok az egyhangúságot tűrni, kompromisszumot kötni vagy változni egy másik ember kedvéért. Ideig-óráig kibújhat az ember a bőréből, eljátszhatja, hogy valaki más, olyan, amilyennek a másik látni akarja, amivé formálni szeretné, de eljön a pillanat, amikor a valódi természet nem akar tovább rejtőzni az „ideális” személyiség mögött, ledobja az álcát és megmutatja magát. És én olyan sokszor próbáltam ideális lenni, aztán szépen beleuntam. Ádám mellett az lehetek, aki vagyok, nem kell eljátszanom sem a dívát, sem a végzet asszonyát, sem azt, hogy bírom a távkapcsolatokat, sem azt, hogy elégedett vagyok azzal, ha valaki csak akkor néz rám, ha éppen szükségét érzi. Semmit nem kell eljátszanom, Ádám ismer, látta a legjobb és a legrosszabb formámat, úgy is szeret, ha a nagynéném paplanszerű köntösében mászkálok, és úgy is, ha kicsípem magam. Arra is rájöttem, hogy vannak emberek, akiknek az apró hibáit sem tudom tolerálni, míg vannak olyanok, akiknek a hiányosságai egyáltalán nem idegesítenek. Szerintem, ha egy ember hibáit szinte erénynek látjuk, vagy észre sem vesszük őket, mert számunkra nem tűnnek hibának, akkor ott lebeg a levegőben a szerelem. Az eszemmel felfogom Ádám hibáit, de nem zavarnak, mert a szívemet nem érdeklik. Mert számomra nem akkora gáz, hogy rácsavarodott a kávézójára, ahová különleges kávékat szerez be, bár a kutyát sem érdeklik az extra aromák. Nála becsípődött, hogy eljön a nap, amikor minden épeszű kávéfogyasztó az ő vízparti kávézójában akar majd hörpinteni, csak ezért eljönnek az ország másik feléből, vagy akárhonnan. Na, ez egy jó nagy hülyeség, de ráhagyom. A kávézó közönségének bőven megteszi a presszó-kapucsínó-latte aranyhármas. Még nekem is. Sőt, némelyik indonéz, brazil, indiai kávécsoda szerintem kifejezetten pocsék, de nem szólok, mert akkor úgyis azt kapom, hogy egyrészt nem értek hozzá, másrészt meg e téren nem elég kifinomult az ízlésem. Úgyhogy a kávé témát többnyire hanyagoljuk. Ő sem rajong azért, hogy a panzióban lakom, nem költöztem hozzá, de hát meg kell értenie, nem véletlenül készült el a saroklakosztály, ahonnan full panorámában látom a tájat, ráadásul szükségem van a saját kuckóra, ahol egyedül lehetek, egyszerűen azért, mert ilyen vagyok. Néha szükségem van a magányra, egy-egy Netflixszel töltött estére, amikor senkihez sem kell alkalmazkodnom. Egyébként pedig legalább heti öt napot Ádámnál alszom, szóval valójában kétlaki életet élek. Ő azt mondja, biztos hiányzik nekem a kaland, a nyomozás, az újságírás, a siker, a karrier… Már hónapok óta nem történt semmi világraszóló, de még egyszer sem merült fel bennem, hogy a magazint némi munkáért ostromoljam. Ha Duval, a lap tulajdonosa szagot fogna, hogy ismét pályára lépek, olyan veszélyes küldetést sózna a nyakamba, hogy nyöghetném. Nekem sosem sikerül háttérben maradnom. Ha egyszer nyomozok valami után, biztos, hogy súlyos ügybe keveredek, és így veszélyeztetném a nehezen megszerzett harmóniát…, habár legutóbb épp Ádám kevert bajba.

Rápillantottam a hasára, de már szépen kifehéredett a sebhely, amit Flores szigetén szerzett. Istenem, mennyire féltem, hogy meghal. Akkor is a hülye kávéja miatt került zűrbe, én meg mehettem Indonéziába megmenteni. Hogy mellesleg lelepleztem egy politikába csomagolt maffiózót, az más tészta.

– Szóval meg kéne nézni Rose-t – vetettem fel ismét, mire Ádám bólintott.

– Nekem be kell mennem a kávézóba, leváltom Andit. De te menj nyugodtan, állj be Rose rajongótáborába! – bólintott.

Igazából tudtam, nem féltékeny az ausztrálra, ugyanakkor sejtettem, néha idegesíti, hogy egy másik férfi is van az életemben. Igaz, nem olyan státuszban, mint ő, de az ember sosem viseli jól, ha bármilyen szinten is osztoznia kell azon, akit szeret. Meg kellett azonban szoknia, hogy Rose-zal néhány nap alatt olyan közel kerültünk egymáshoz, mintha gyerekkori barátok lennénk. Ő volt a testőröm, a társam Indonéziában, aki az életét is kockára tette értem, és egyébként Ádámért is.

Rose-t Flores szigetéről hoztuk magunkkal, a tízéves lányával, Liliommal együtt, akinél furfangosabb kisgyereket és tehetségesebb zsebtolvajt még nem láttam. Rose valójában a törvény elől menekült, és úgy gondolta, ebben a falatnyi országban az ausztrál hatóság nem akad rá, hiába mondtam neki, hogy a piti bűnügyei már valószínűleg rég elévültek, ő azért teljes biztonságban akart lenni, nem kockáztatta a börtönt. Sokat köszönhetek neki, nélküle nem tudtuk volna megmenteni Ádámot a ngadák földjén. Igazi barátság szövődött közöttünk, noha a kapcsolatunk elején egy végtelenül nagy, részeges bunkónak gondoltam, akit az iváson és a lopáson kívül nem érdekel más. Aztán amikor megismertem, elég gyorsan megváltozott róla a véleményem. A hatalmas termetű férfiban hatalmas szív dobog, és amikor kivakaródzott a tengeri cigányok közül, egy vagány, sármos fickóvá vált, aki itt, a magyar tenger partján a nyaralókat és a helyieket egyaránt elbűvölte. Még Margitka, a vén boszorkány szembe szomszéd is a tenyeréből eszik, pedig egy büdös szót nem tudnak egymással beszélni.

Fél óra múlva már a saját kis Minimben ültem, a strand felé tartottam, hogy ellenőrizzem a kölcsönző forgalmát, és megkérdezzem Rose-t, szüksége van-e valamire. Nagyon büszke voltam rá, hogy így bővítettük a vállalkozásunkat, és Rose-nak is jól jött, hogy nem kell elhelyezkednie valami szerelőműhelyben, hanem azt csinálhatja, amit szeret. Mondjuk azt még nem találtuk ki, mivel foglalkozik majd télen, de addig még rengeteg idő van, és talán a százalékából – mert nem fizetést kap, hanem szép jutalékot a forgalomból – megspórolhat annyit, hogy kihúzza a következő szezonig. Balatonrakoncán nemigen szórja az ember a pénzt, egészen kevésből meg lehet élni, pláne, hogy Rose a nagybátyámtól örökölt kis parasztházban lakott Liliommal, és nem kértem tőle bérleti díjat. Legalábbis egyelőre. Tíz perc alatt elértem a strandot, akár biciklivel is jöhettem volna, de úgy sejtettem, visszafelé a déli napsütésben leégne a fejemről a haj. Letettem a kocsit a parkolóban, ahonnan szerencsére éppen kiállt valaki, mert egyébként egy tűt sem lehetett volna leejteni, úgy tele volt. A parkolásnál nálam két verzió fordul elő. Vagy elsőre találok helyet, vagy nyolcvan kör után sem. Akkor cifrán káromkodom, többnyire magyarul, mert apanyelvemen sokkal változatosabban lehet szentségelni. Most épp az első változat kecsegtetett. Elégedetten szálltam ki a kocsiból, és leszaladtam a szabadstrandra. Egy apró helyet béreltünk a parton, éppen attól a hoteltől, amelyikhez a partszakasz tartozott, ott állítottunk fel egy kis standot egy sátorral, asztallal és egy állvánnyal, amelyen néhány SUP várta a vendégeket, a szörfök pedig mellette feküdtek a füvön. A sátrat én választottam, erős narancssárgát, hogy biztos mindenkinek feltűnjön. Színes molinókkal díszítettem, hatalmas SUP felirattal, csak az nem vette észre, aki vak. Már messziről megláttam Rose-t, nem volt nehéz észrevenni, szépen magasodott a sátor mellett, bronzbarnára sült széles háta és hátrafésült, copfba fogott hullámos szőke haja igazán impozáns és kiemelkedő látványt nyújtott a Balaton partján. Nem sok ilyen fickó szaladgált errefelé, úgyhogy cseppet sem lepett meg, hogy nem egyedül ácsorgott a stand mellett, hanem néhány lelkes bikinis lánnyal flörtölt. Elmosolyodtam. Szívből örültem, hogy így feltalálja magát, bár nem voltak kétségeim, hogy megállja a helyét, attól viszont tartottam, hogy nehezen felejti el a Floresen átélt veszteségét. A nő, akibe szerelmes volt, akit éveken keresztül szeretett-gyűlölt, gyilkosság áldozata lett, és ezt – bár elég jól titkolta –, tudom, hogy nehezen dolgozta fel. Vagy dolgozza fel, talán még mindig csak megjátssza a vidám szörföst, és legbelül szenved. Nem beszélt róla, nem hozta fel Jenny értelmetlen halálát, a saját vélt felelősségét az ügyben, és hiába próbáltam elmagyarázni neki, hogy nem tehet róla, ő még marcangolta magát. El is határoztam, hogy egy kicsit többet foglalkozom majd a lelkével, habár ő nem az a típus, aki kiönti a szívét, és másoknak nyavalyog a saját nyomoráról. Azzal viszont tisztában voltam, ha az ember magában tartja a fájdalmát, őrlődik, az megcibálja a lelkét és mélyre taszíthatja őt. Nem szerettem volna, ha Rose úgy érzi, víz alá került, és nincs, aki kihúzza. Tudnia kell, hogy én itt vagyok, és lenyúlok érte.

Mire ezt szépen végiggondoltam, odaértem a sátorhoz, de Rose-nak fel sem tűnt, hogy megjelentem. Nagy hévvel csevegett a nőkkel, akik úgy vihorásztak, mint a tinilányok. Végül utat törtem magamnak a standhoz, és letettem a táskám az asztalra. Végre Rose is felfedezett, és rám vigyorgott.

– Good morning sunshine… – köszönt.

– Te csajozógép – csóváltam meg a fejem. – Mi a helyzet?

Rose intett a lányoknak, hogy később folytatják, az egyik magas, hosszú combú szőkének megsimította a derekát, aztán felém fordult.

– Két SUP van kint, nem kellett oktatás, már ismerik a rendszert. Szélcsend van, a szörf nem játszik.

– Ja. Gondoltam – túrtam bele a hajamba.

– Úsztál? – piszkálta meg az egyik hullámos tincsemet.

– Igen – bólintottam, és nem léptem arrébb. Rose érintésében, bármennyire is szexi volt, semmiféle túlzott bizalmasságot nem éreztem. Aludtunk már együtt, akkor sem történt semmi, leginkább úgy bánt velem, mintha a húga lennék, habár Ádám szerint Rose a legkevésbé sem testvéri érzelmeket mutat felém. – Liliom?

– Ott van – bökött a part felé a fejével. A gyerek a hullámtörő szikláknál guggolt, úgy tűnt, mintha keresne valamit.

– Mit csinál?

Rose megvonta a vállát.

– Nem tudom. Folyton a vízbe bámul, mintha a halakat számolná. Tegnap összehaverkodott egy kölyökkel, de ma még nem láttam a fiút.

A táskám a stand pultja alatti polcra tettem, a szememre toltam a napszemüvegem, és Liliomhoz indultam. Olyan kicsinek és elveszettnek láttam, amilyennek Maumerében sosem. Ott elemében volt, pedig olyan szegénységben éltek, hogy örültek, ha tudnak mit enni. Itt mindene megvan, ami egy tízéves gyereknek kell, mégsem látszott boldognak.

– Mit nézel? – álltam meg a háta mögött. Liliom meg sem fordult, csak megvonta a vállát, pont úgy, ahogy előbb az apja.

– Semmit.

– Akkor mit csinálsz? Miért guggolsz itt? – firtattam tovább.

– Unatkozom – bökte ki, és végre rám nézett. Nagy, fekete szeme tényleg ezt tükrözte.

– Rose azt mondta, szereztél barátot.

– Ricsi – bólintott. – Így hívják. De ma nem jött, pedig megígérte. Legalábbis azt hiszem…

– Azt hiszed?

– Nem nagyon értettem, amit mondott, és én se tudok mindent elmondani, amit akarok. Ez a magyar nehéz nagyon.

– Majd belejössz. A tanárod szerint ügyes vagy, jól haladsz.

Liliomot egy angol–magyar szakos tanár tanítja a nyelvre, hogy szeptembertől iskolába mehessen, és szerinte addig sikerül annyira megtanulnia, hogy elboldoguljon az órákon.

– Nem eléggé. Látod, azt sem tudom, mit mondott Ricsi.

– Itt nyaralnak?

– Nem – rázta a fejét. – Azt mondta, itt lakik a közelben… Legalábbis…

– Legalábbis te így értetted – mosolyodtam el.

– Igen. De szerintem így van, mert nem volt vele senki. Egyedül jött.

– Egyedül? Hány éves? – csodálkoztam.

– Hát… Mint én, vagy valami olyasmi. – Láttam rajta, hogy elbizonytalanodik.

– Itt nem engedik a gyerekeket egyedül a vízhez – vontam össze a szemöldököm. – Biztos, hogy olyan idős lehet, mint te?

– Gyerek ő is. Hidd már el, olyan idős, mint én!

Bólintottam, bár furcsálltam, hiszen itt tényleg nagyon vigyáznak a gyerekekre. Miközben Maumerén teljesen természetes volt, hogy a kölykök csapatban a tengerparton lógnak, az utcán nevelkednek, már kicsi koruktól a nagyobbak vigyáznak rájuk, itt, Magyarországon a szülők többnyire a széltől is óvják őket.

– Csak mert a nagyobbak veszélyesek is lehetnek – próbáltam anyja helyett anyja lenni.

Liliom teljesen felém fordult, és csodálkozva nézett rám.

– Mitől lenne veszélyes? Csak egy fiú…

– Nem mondtam, hogy ő veszélyes, de vannak olyan nagyobb fiúk és lányok, akik nem biztos, hogy jót akarnak neked. Esetleg bántanak.

– Na, azt próbálja meg valaki! – vonta össze a szemöldökét a kislány. – Úgy picsán rúgom, hogy megemlegeti.

– Nem mondhatod azt, hogy picsa.

– Miért? Apu is folyton azt mondja.

– De te okosabb vagy, ne utánozd a rossz szokásait!

– Te is mondtad már párszor…

– Oké, de én felnőtt vagyok, és csak akkor mondom, ha nagyon bedühödök, egyébként tőlem sem szép.

– Hát én meg bedühödtem, amikor elgondoltam, hogy bántanak – vonta meg újra a vállát, aztán elhúzta a száját. – Jó, akkor úgy belerúgok, hogy kiesnek a fogai.

Ez nagyon bátran és határozottan hangzott, ugyanakkor láttam rajta, hogy meglepődik. Talán azon, hogy valaki félti, figyelmezteti. Biztos voltam benne, hogy még senki nem vigyázott rá, talán csak addig, amíg a többi gyerekre rá nem lehetett bízni. Az apja pedig… Rose felé pillantottam, aki ott folytatta a csajozást, ahol abbahagyta. Ahogy elfordultam, újra köré gyűltek a lányok, a hosszú combú szőke is feltűnt a színen. Észrevettem, hogy Rose leginkább őt bűvöli, amit valahol meg is értettem, hasonlított egy kicsit – legalábbis a formáját tekintve – a férfi halott szerelmére, Jennyre. Láthatóan a magas, vékony szőkék voltak a gyengéi, amit én magam is megtapasztaltam még Flores szigetén, habár hamar lehűtöttem a lelkesedését, amikor közöltem vele, semmi esélye, hogy az ágyába cipeljen. Ráadásul akkoriban úgy nézett ki, mint egy gorilla, aki még soha nem látott szappant, viszont annál több szeszt vedelt. Attól fogva igazán jó barátok lettünk. Visszafordultam Liliomhoz és megsimogattam a fejét. Ő a partot pásztázta a tekintetével, nyilván a Ricsi nevű kölyköt várta, és valójában én is, mert nagyon szerettem volna tudni, ki az a kisfiú, aki egymaga császkál a strandon. Felmerült bennem az is, hogy nemcsak a gyerekcsapat, a közös bolondozás, a lopkodás hiányzik Liliomnak Floresről, hanem maga a nagy közösség. Ott bár mindenki szegény volt, mint a templom egere, mégis valamilyen szinten a családot jelentették a számára. Itt csak Rose volt neki és én, Ádám nem sokat foglalkozott vele, a többieket pedig nem ismerte eléggé ahhoz, hogy a bizalmába fogadja őket. Pláne, hogy eleinte egyetlen szót sem tudott magyarul, Balatonrakoncán pedig nem jellemző, hogy mindenki beszél angolul. Persze azok, akik az idegenforgalomból élnek, valamennyire elboldogultak az angollal, meg a némettel is, de beszélgetni én is csak magyarul tudok velük. Abban reménykedtem, hogy az iskola majd meghozza a barátokat is Liliomnak, ugyanakkor tartottam attól, hogy a bőrszíne, a nyelvtudása, a mássága miatt kirekesztik. A gyerekek nagyon gonoszak tudnak lenni. Eszembe jutott, hogy gyerekkoromban nekem is meggyűlt a bajom a kiközösítéssel, mert az osztály népszerű kislánya ki nem állhatott. Később kiderült, hogy vetélytársat látott bennem, ezért ellenem hangolta a többi gyereket. Tízévesen ez hatalmas szívfájdalom, engem hetekre lehozott az életről, nem akartam iskolába menni, alig ettem, romlott az átlagom…

Megráztam a fejem. Nem. Liliom nem olyan kis nebáncsvirág, akit könnyű taccsra tenni, ő megvédi magát, vagány, erős gyerek, meg fog birkózni a feladattal, ráadásul okos, kitalálja majd, hogyan szerezzen barátokat.

– Nézd! Ott jön – kiáltott fel a kislány ragyogó szemmel, és a hot dogos bódé felé mutatott, ami úgy húsz méterre lehetett tőlünk. Odanéztem, és magamban elmosolyodtam. Tényleg egy Liliom forma kisfiú közeledett, tíz, legfeljebb tizenegy éves lehetett, rövid, piszkosszőke haja az égnek állt, egy kék rövidgatyát és egy kissé koszosnak tűnő fehér pólót viselt, a kezében egy amolyan lepkefogóféle hálót tartott. Felénk nézett, aztán megtört a lendülete, megtorpant. Úgy tűnt, mintha gondolkodna egy pillanatig, majd váratlanul sarkon fordult, és futásnak eredt.

– Ricsi! Ricsi! – kiabált Liliom, de a gyerek nem reagált, futott, aztán a bódé mögött el is tűnt a szemünk elől.

Én döbbenten bámultam utána, nem értettem semmit, annyira nem lehetek ijesztő, hogy menekülni kelljen előlem.

– Ez miattad van! – bökött rám Liliom.

– Miattam?

– Miattad! Biztos nem akart egy felnőttel lenni. Lehet, hogy többet vissza se jön – vádolt.

– Ha megijed egy felnőttől, akkor valami nincs rendben vele, Liliom. Itt nem félnek a gyerekek a normális, anyuka-kinézetű felnőttektől. Hihette, hogy az anyukád vagyok…

– Nem, mert mondtam neki, hogy nincs anyukám.

– Figyelj! Ez nem Maumere. Ha Ricsinek nincs vaj a füle mögött, nem rohan el csak azért, mert egy nővel beszélgetsz. Ő megijedt… De mitől? – Ezt a kérdést már csak magamnak tettem fel, hiszen biztos voltam abban, Liliom éppen úgy nem tudja a választ, ahogy én sem. Körülnéztem, hogy talán nem én riasztottam el, hanem valaki más, de senkit nem láttam, aki annyira félelmetes lett volna, hogy futni kelljen előle. Családok labdáztak, fürödtek, napoztak a parton, egy magányos férfit láttam, aki a telefonját bújta, egy párocskát, egymásba feledkezni, illetve fiatalokat egy csapatban, akik pléden ültek, és jól érezték magukat. Na meg persze lányokat, akiknek egy része Rose körül gyülekezett. A férfi éppen két SUP-ot tett vízre, közben a nőkkel csevegett. Senki nem tűnt gyanúsnak, a gyerek mégis megijedt valakitől, és nem hittem, hogy tőlem.

– Nem tudom, nem sokat beszéltünk, inkább csak halat akartunk fogni a kövek között. Azt mondta, ma hoz valamit, amivel sikerülhet. Azt a hálót biztos azért hozta, hogy kimerjük a kishalakat – utalt a lepkehálóra, ami a kisfiú kezében volt.

– Sajnálom, ha én ijesztettem el – simogattam meg Liliom haját. – Talán holnap megint eljön.

– Talán – húzta el a száját a gyerek, én pedig éreztem, hogy most épp nem vagyok kívánatos társaság a számára. Így is unatkozott, a meghiúsult találkozója miatt viszont most már szomorú is lett. Ettől egy kicsit én is elszomorodtam, szerettem volna, ha boldog, megérdemelte, hogy barátai legyenek és úgy élhessen, mint sok gyerek itt. Olyan boldogságban, ami neki eddig nem adatott meg.

Visszatértem a standhoz, kivettem a táskám a pult alól, és intettem Rose-nak, aki az egyik vihorászó nőt tanította, hogyan álljon fel a SUP-on. Úgy tűnt, a lányt semmiféle egyensúlyérzékkel nem áldotta meg a jóisten, mert amint megpróbált térdelésből felegyenesedni, megbillent, és egyenesen Rose karjába zuhant. Legalábbis úgy látszott, véletlenül billent meg. Nem sokat kellett gondolkodnom, hogy ennyire béna-e, vagy szándékosan landolt az ausztrál karjában. Otthagytam a standot, és visszatértem a kocsimhoz. Biztos voltam benne, hogy Rose kiválóan elvezeti a vállalkozást, nekem viszont dolgom volt a Vadvirágban, új vendégeket vártunk, és még ellenőriznem kellett, minden szoba megfelelően tiszta és rendezett-e a vendégváráshoz.

Lefékeztem a Vadvirág mögött, és a hátsó ajtón keresztül a konyha felé vettem az irányt. Lui, a séf két konyhalány mellett sürgölődött, fenséges illat szállt a levegőben. A konyha egy patikának is beillett volna, ha leszámítjuk a saválló fémfelületeket megtörő friss fűszernövényeket és a falon felakasztva sorakozó fantasztikus, antiknak tűnő rézserpenyőket, amelyeket egy vásáron szereztem. Azonnal elképzeltem, hogy a legkisebbtől a legnagyobbig sorrendbe teszem őket, így jól mutatnak majd a fehér csempén. Alatta a petrezselyem, snidling, bazsalikom, oregánó, rozmaring zöldellt, színes, vödör formájú burkolókban, hogy vidám hangulatot kölcsönözzenek a kissé túlzottan steril hatású konyhának.

– Minden oké? – kiáltottam, mire Lui mogorva képpel rám nézett.

– Nem mondhatnám. Érkezett egy pasas, amíg nem voltál itt. Nem magyar, ha jól tudom, osztrák, és visszaküldte a tárkonyos őzragulevesemet. Azt mondta, savanyú. Savanyú??? Ez nem normális! Azt mondta, tettem bele valamit, szerinte ecetet. Ecetet? – Lui egészen kikelt magából.

– Más nem panaszkodott? – tettem fel a logikus kérdést.

– Nem. Még csak az kellene! Tökéletes a leves.

– Akkor van egy kekec vendégünk – húztam el a szám. – A szobáját elfoglalta?

– Nem tudom. Nem érdekel. Nem az én dolgom – morgott a szakács.

– Utánanézek. Itt van még?

– Gondolom – vont vállat Lui. – Most vitte ki neki a rakott krumplit Zita – bökött a fejével az éppen ekkor belépő pincérlányra.

– Itt van még a vendég, aki reklamált? – fordultam hozzá.

– Ott ül a sarokban az ablaknál – fordult a lány az ajtó felé. – Az az öltönyös, undok képű pasas.

Odapillantottam, és beláttam, Zitának igaza van, a pasasnak tényleg undok a képe, és ezen a vastag bajusz sem segített, amelyről bizonyára azt gondolta, hogy az arca éke. Evett. Habzsolt. Úgy tűnt, Lui újragondolt rakott krumplija elnyerte a tetszését, mert szinte tömte magába az ételt. Megnyugodtam, hogy talán csak nem szereti a tárkonyos levest. Körbenéztem. Rajta kívül még hét asztalnál ültek, egy fiatal pár már két napja nálunk vendégeskedett. Látni lehetett, hogy dúl közöttük a szerelem, nem foglalkoztak senkivel, csak magukkal. Egy magányos, harmincas, kissé mogorva nő ült mellettük, akiről annyit tudtam, hogy író, és épp elvonult a világ elől. Ő is napokkal ezelőtt vette ki a Borostyán szobát, egy család két kisgyerekkel, a zajfaktorért ők feleltek, hiszen hol az egyik, hol a másik gyerek üvöltött, aztán az anyukánál elszakadt a cérna és ő is üvöltött. Most kivételesen csendben falatoztak. Aztán volt a vendégek között két férfi, ők úgy néztek ki, mintha üzleti úton lennének, külön szobát vettek ki, és nagyon komolynak látszottak, de meg kell említeni az idős házaspárt, valamint egy nőcsapatot. A lányok csajos hetet tartanak, azt mondták, a család elől menekültek el feltöltődni. A vendégek között volt még egy fura, magányos férfi, aki a kekec pasasnál is különösebb szerzet volt. Állítólag madármegfigyelésre érkezett, és azt mondta, később csatlakozik hozzá a felesége, de már három napja itt volt, és még nem tűnt fel az asszony. A reklamáló ma érkezett, és még vártunk egy férfit meg egy nőt, ők összesen három napra foglaltak. A tekintetem visszatévedt az új vendégre, aki épp beledobta a szalvétáját az üres tányérba, úgyhogy intettem Zitának, menjen, és kérdezze meg, ízlett-e neki az étel, és hozhatunk-e még valamit. Láttam, hogy a pasas magyaráz valamit a pincérnőnek, aki leforrázott képpel jött vissza a konyhába.

– Azt mondta, hogy csak azért ette meg, mert nagyon éhes volt, de sótlan, ízetlen az étel, és még azt is mondta, hogy minősíthetetlen a konyha.

Lui is hallotta, amit Zita mondott, már vette le a kötényét, az ábrázata vöröslött a dühtől, és tudtam, ez az a pillanat, amikor kitekeri a vendég nyakát, úgyhogy szigorúan ránéztem.

– Hagyd abba, Lui! A vendégnek mindig igaza van. Adj egy kanál rakott krumplit!

Az alacsony, fekete kis séf felfújta az arcát, de engedelmeskedett. Hozott nekem egy kistányéron ételt, én pedig megkóstoltam. A krumplinak semmi baja nem volt, isteni ízeket főzött bele a séf, nem lehetett rá panasz.

– Ez fantasztikus, Lui. Tényleg. A vendég hobbiból szid, nem ismered véletlenül?

– Nem – mordult a szakács. – Ha ismerném, úgy megverném, mint a lovat.

– Akkor nem értem… – csóváltam a fejem. – De kiderítem, nyugodt lehetsz. Te ne törj le, a kaja kiváló, a pasinak más baja van. Talán csak simán rosszkedvű, és rajtad veri le. Ne pörögj ezen, csináld a dolgod, te vagy a legjobb szakács a világon. Amúgy meg… Egy egér nem tud megsérteni egy oroszlánt, mert az oroszlán nem foglalkozik egerekkel. Remélem, érted, mire gondolok.

Luinak tetszhetett a hasonlat, mert kiengedte a levegőt, és már nem látszott harcias kiskakasnak, én pedig végigsétáltam az éttermen, jobbra-balra köszöngettem, majd kiléptem a lobbiba, és egyenesen a recepcióhoz mentem. Mariann, a csinos füredi lány állt a pultban, rám kacsintott, amikor meglátott.

– Jött egy új vendég.

– Láttam az étteremben.

– Egy rettenetes férfi – húzta el a száját. – A Türkiz szobát adtam neki.

Mariann csendes, visszafogott, de kedves, mosolygós lány, aki nagyon jól bánik a vendégekkel, ugyanakkor őszinte típus, ha nem hallja más, nekem kifejti a véleményét.

– Kritizálta az ételt. Ki ez az ürge?

– Az útlevele alapján osztrák állampolgár, Zamir Berisha a neve, de fura… Nem tűnik osztráknak, inkább szerbnek nézném vagy töröknek.

– Mert? – néztem bele az adatfelvételi lapba.

– Nem tudom. Olyan az arca, inkább déli, és a neve is…

– Ha fekete lenne, afrikainak gondolnád? – nevettem rá.

– Igaz, nagy a keveredés.

– Nagy bizony. Az adatlap alapján Berisha úr Bécsben él, osztrák állampolgár, és egy hétre költözik be hozzánk.

– Szóval egy hétig kell elviselnünk – sóhajtott a lány.

– Egy hétig fizeti a szobáját, a kajáját, és nektek lesz fizetésetek. Így állj hozzá, Mariann! Ha csak nem csinál valami kirívó szemétséget, megpróbáljuk szó nélkül tűrni a pocsék természetét.

Amilyen jól kezdődött a reggel Ádámmal, arra számítottam, a nap többi része is kellemes lesz, de szépen lassan szétcsesződött a hangulatom. Liliom szomorkás unalma, az új vendég piszkoskodása elfújta a Balaton-parti szerelmes idillt. Éreztem, hogy valami nincs rendben, valami történni fog. Mindig megéreztem a bajt. Megszerettem Liliomot, féltem, hogy teljesen elmerül a honvágyban, a magányban, nem akartam rosszkedvűnek látni. A vendég kukacoskodása minderre csak rátett egy lapáttal, önmagában fel se vettem volna a hülyeségét, a kettő együtt viszont lenyomta a kedvem.

– Megnézted a Türkiz szobát? Minden rendben volt? – pillantottam a recepciós lányra.

– Persze. Szép, tiszta, friss ágynemű, friss illat, fürdő feltöltve, minibár feltöltve… Nem lehet panasza.

– Jól van. Reméljük, nem is lesz – bólintottam.

Ekkor lépett ki az étteremből az emlegetett vendég, és a lépcső felé tartott. Kiszaladtam a pult mögül, és elé álltam. Láttam rajta, hogy meghökken, aztán mérgesen megpróbál kikerülni.

– Caroline Wood vagyok, a panzió tulajdonosa – nyújtottam felé a kezem, miközben nyájas mosolyt erőltettem az arcomra. Berisha rám meredt, aztán fújt egyet, mintha egy zavaró pihét akarna elfújni az arcából. Nem fogta meg a kezem, csak megvetően végigmért.

– Sejthettem volna, hogy nő – fröcsögte rossz angol kiejtéssel. – Ez a panzió egy vicc.

– Sajnálom, ha nem érzi itt jól magát, igyekszünk mindent megtenni, hogy megváltozzon a véleménye. Megkérdezhetem, mivel változtathatnánk ezen? – készségeskedtem.

– Ha földig rombolnák ezt a förmedvényt. Mehetnék végre a szobámba?

Megdöbbenve meredtem rá. Nem voltam hozzászokva ehhez a hangnemhez, még nem kaptunk ilyen rosszindulatú kritikát, de tudtam, nem förmedhetek rá, ki tudja, lehet, hogy egy külföldi programajánló újságírója, és csak ki akar hozni a sodromból, hogy aztán lehúzhassa a panziót a magazinjában.

– Még senki nem panaszkodott… – folytattam elszántan.

– Mert igénytelen vendégek szállnak meg itt. Aki egy cseppet is ad a minőségre, be sem teszi ide a lábát – vágta az arcomba durván, és úgy tűnt, kezdem végtelenül idegesíteni, mert elsötétült a tekintete. Abban a pillanatban arra gondoltam, ez egy durva, erőszakos ember, nemcsak kekeckedik, hanem minden területen ilyen otromba, és nem értettem, ha ennyire putrinak látja a panziót, mi a fészkes fenét keres itt?

Forrt bennem az indulat, szívem szerint leordítottam volna a fejét, kitépem volna a bajuszát, hogy beletömködjem a szájába, de visszafogtam magam, nem süllyedhettem a szintjére. Egyre csak mantráztam magamban, hogy nem tudom, ki ez, nem tudom, miért ilyen rohadék, lehet, hogy ez egy teszt, egy próba, és át kell mennem rajta. Ha belegebedek a dühbe, akkor is. Berisha folytatta útját a lépcső felé, amikor beviharzott a lobbiba Liliom, egyenesen nekifutott a szemétkedő vendégnek. A férfi megbillent, Liliom pedig a fenekére esett, de aztán felpattant, és rávigyorgott Berishára, aki úgy nézett vissza, hogy attól féltem, lekever egy pofont. Egy pillanatig teljes volt a csend, olyan baljóslatú, süket csend, mint vihar előtt.